# data[].attributes.body
La construcció dels refugis a la ciutat de Girona es va iniciar ben entrar l'any 1937, malgrat que des de finals de 1936 s'havien començat a publicar les disposicions a tenir en compte pels ciutadans. L'estiu del 1937 es varen dictar les primeres disposicions, l'objectiu de les quals era que els veïns habilitessin refugis dins les pròpies llars.
El mes de novembre del mateix any es va iniciar la construcció dels refugis públics, el del Jardí de la Infància i el del carrer del Carme, realitzats per personal municipal amb un cost global de 750.000 pessetes. El del Jardí de la Infància s'obre al públic durant l'esdeveniment Girona Temps de Flors, en què és motiu de muntatges i instal·lacions florals i al·legòriques. És un refugi de tipus cel·lular molt ben conservat.

# data[].attributes.headline
Video: refugi de la guerra civil a Barcelona

# data[].attributes.subject
Video: refugi de la guerra civil a Barcelona

# data[].attributes.attachment_link.title
Refugio 307 en Barcelona | PlanesConHijos.com

# data[].attributes.attachment_link.description
Refugio 307: una visita a un refugio de la guerra civil en la falda de Montjuic, en Barcelona, dondeo nuestros hijos podrán aprender in situ una parte de nuestra Historia.

# data[].attributes.body
El Autonomista, i després L'Autonomista, fou un periòdic gironí republicà federalista que es va editar entre el 1898 i el 1939, primer en castellà i després en català. No representava cap partit en particular, tot i haver donat suport en alguns moments a ERC. Fundat i dirigit el 1898 per Darius Rahola, qui l'imprimia també a la seva pròpia impremta. Fins el 1904 es publicava setmanalment, però llavors fou bisetmanal, fins que el 1920 va passar a publicar-se diàriament. Amb la derrota de la Guerra Civil la impremta fou confiscada el 1939 quan entraren les tropes franquistes a Girona i el diari es va deixar de publicar. El darrer número va sortir el 25 de gener de 1939.

# data[].attributes.body
El dia abans de Nadal de 1938 Josep M. Corredor i Pomés, des de Cervera, ens recorda la vida trista d'aquells dies, amagats als refugis, perquè eren temps de guerra. Pels carrers només passejava el silenci i la mort entre els núvols. Mentre, la gent feia vida subterrània i s'acostava el dia de Nadal.

Però en Josep encara té esperança de la segura resurrecció del camí perdut i que tot torni a ser com era abans: gent al carrer, el remoreig dels carros i les veïnes conversant...

Trobem que és molt pessimista.Per algú acostumat a celebrar Nadal ha de seres molt trist, ja que va ser una època complicada.

# data[].attributes.body
Josep Maria Corredor i Pomés ( Girona, 3 de juny de 1912 - Perpinyà, 29 de setembre de 1981). Fou un escriptor, traductor i mestre català. Va ser secretari particular de Pau Casals i traductor a la seu de l' ONU a Ginebra.

Després de diplomar-se a l'escola Normal de Mestres, es trasllada a Madrid i a Barcelona per cursar estudis de filosofia. L'alçament militar de 1936 l'obliga a interrompre els estudis i a ingressar al front de guerra. Derrotat l'exèrcit republicà, el 1939 Corredor s'exilia a Montpeller i troba una residència on coincideix amb diversos joves republicans. Després de la Segona Guerra Mundial, Perpinyà és la residència estable de Corredor. A la fi del franquisme, arribat el moment de la recuperació de les llibertats, la situació del país el va desanimar i potser per això el 29 de setembre de 1981 va treure's la vida a Perpinyà.

# data[].attributes.headline
Josep M. Corredor: Al·legoria de Nadal (des de Cervera)

# data[].attributes.subject
Josep M. Corredor: Al·legoria de Nadal (des de Cervera)

# data[].attributes.body
L’Autonomista , 7/01/1939 (Recollit per J.M. Casasús a l'Ara, 11/12/2014)

"En aquesta hora incerta i macilent de matí de desembre, contemplo per uns moments, darrera els vidres del balcó, els carrers desèrtics. Hi ha una soledat absoluta, esglaiadora; la melangia del matí grisenc s'enllaça amb la nuesa desarrapada de les vies solitàries, sense cridòries ni estridències, sense remoreig de carros ni botzines de cotxes, sense veïnes que conversin ni infants que juguin... Tothom és als refugis. Fa uns dies que el ritme normal de la vida s'interromp seguidament, constantment; la vella ciutat queda com abandonada de la seva vitalitat pròpia, que s'esmuny a l'activitat soterrània, a la recerca d'un abrigall pròxim i protector. Perquè ara, per damunt d'aquestes comarques martiritzades, la Mort passeja el seu senyorial reialment entre un allau de núvols cotonosos i gràcils. i alada com en la fauna mitològica, mentre travessa la immensitat del cel en un aleteig de tortura i de pesombre. [...] I entre les visions i les remembrances que em porta aquest panorama hivernenc, enllaçant-se amb el paorós veïnatge de la guerra, penso també en què demà és Nadal... Penso en la festivitat de Nadal, en la senzillesa humana del seu simbolisme i en l’excelsitud d’aquelles paraules bíbliques que parlaven de la pau i de la bona voluntat. I també en què després d’aquella alegria ingènua d’una promesa redemptora, vingueren, amb tot, els odis mesquins, la incomprensió rancuniosa, el pelegrinatge pels sofriments i per les humiliacions, la soledat a l’hora del sacrifici; vingueren el calvari i la crucifixió. [...] Ara nosaltres ens trobem en el trànsit penós d’un calvari, d’una expropiació col·lectiva, el termini i la finalitat de la qual no s’albiren encara... Però per damunt de la cruesa dels temps presents, vull meditar i medito silenciosament, reconcentradament -la imminència simbòlica del Nadal m’hi acompanya- en si superarem prompte les fites doloroses que encara ens esperen, i en si retrobarem aviat, sota els auspicis d’una lenta però segura resurrecció, el camí perdut de la convivència restablerta i de la serena pau pels esperits..."