# data[].attributes.location_name
Cerkev Sv. Trojice, Pot na Košace, Vrhnika

# data[].attributes.headline
Cerkev Sv. Trojice, Pot na Košace, Vrhnika

# data[].attributes.subject
Cerkev Sv. Trojice, Pot na Košace, Vrhnika

# data[].attributes.body
Cankarjeva družina je bila zelo verna, Cankar sam je bil v mladih letih tudi ministrant. V črtici se Cankar spominja na svoje prvo obhajilo. Začne z opisom, kako so se mu ministranti vedno zdeli najmanj pobožni in najmanj brzdani in kako so bili v cerkvi domači. Obhajila ga ni bilo strah. Klečali so pred oltarju, Cankar pa je nagajal tovarišu, ki je bil pred njim, saj je na njegovo oblačilo kapljal vosek iz sveče. To se mu je zdelo blazno smešno, kasneje pa se je spomnil, da bi se lahko njegova obleka zažgala. Počutil se je nesramno do tovariša in do boga. Tega se je zelo sramoval in takrat se je prvič spomnil na samomor. Da ni bilo huje, je se je Cankarju hostija prilepila na strop njegovih ust, kasneje pa tudi ni priznal svojega greha pri duhovniku.

Citat: “Saj je vseeno — zavržen si!" Tisti večer se je zgodilo prvikrat, da sem pomislil, kako bi kar na hitro končal to življenje, ki je sojeno in obsojeno.”

Poznamo pa še eno črtico, ko je bil Cankar ministrant in je bil duhovnik novomašnik, na koncu maše pa mu je podelil en groš. Cankar je bil zelo vesel.  Na klancu je stalo majhno dekle, ki je imelo v rokah dateljne. Cankar je videl kako sočni so bili in je rekel da bi jih kupil. Porabil je svoj groš in poskusil je datelj, a ta mu ni bil všeč. Cankar je nato vse dateljne vrgel v reko in odšel domov. Tam se je zjokal in materi priznal, kaj je storil. Ta se je nato z njim jokala.

Citat: “Dali so mi groš, čisto nov, svetel groš. Pa vam ga nisem prinesel, še povedati vam nisem mislil, zapravil sem ga po hudobnem, dateljnov sem si kupil! Nič ne bodite jezni, saj bom umrl!" Takrat se je zgodilo nekaj zelo čudnega. Mati me je prijela narahlo za obedve roki, šla je z menoj preko izbe v kot pod razpelo, tam me je pokrižala trikrat povrsti. „Ti moj fant!" je rekla. Nato je naglas zajokala, sam ne vem zakaj.”

# data[].attributes.location_name
Spomenik Ivanu Cankarju, Tržaška cesta, Vrhnika

# data[].attributes.body
Takoj po Cankarjevi smrti so Vrhničani ustanovili odbor za postavitev, spomenika na Vrhniki. Vendar je do njegove realizacije prišlo šele deset let 21. septembra 1929. Vrhniški odbor je poslal poziv umetnikom za osnutke kipa. Odzvalo se je deset umetnikov z enaindvajsetimi osnutki. Prostor za spomenik naj bi se nahajal na vogalu kmetijske posojilnice, kjer so bile nekoč zložene mesarjeve klade na katerih se je Cankar kot otrok večkrat igral. Komisiji prostor ni bil všeč in so želeli poiskati drugega a jim Vrhničani niso dovolili.

Na koncu so delo zaupali kiparju Ivu Jurkoviču kateri je naredil osnutek z naslovom mislec, ki žiriji ni bil všeč. Vrhničani pa so menili, da je pravi za Cankarja, ki je želel kip, ki bi sedel, saj je menil, da je v življenju preveč stal.

# data[].attributes.location_name
Cankarjeva spominska hiša, Na klancu, Vrhnika

# data[].attributes.headline
Cankarjeva spominska hiša, Na klancu, Vrhnika

# data[].attributes.subject
Cankarjeva spominska hiša, Na klancu, Vrhnika

# data[].attributes.body
Citat: “Zgrabila me je za roko in je tekla, jaz, neroden v nogah, sem kolobaril za njo ter se prevračal nizdol po kamenju in po spolzki travi. Silen dim je bil obsenčil nebo prav tja do Ljubljanskega vrha, do Svete Ane in do Žalostne gore, presekal ga je navpikoma sijajen plamen, slok in visok. Jezus, Jezus! Je kričala sestra.”

Citat: “Izba je bila prečudno bela, tudi teta Micka je bila vsa bela in na belo pogrnjeni mizi je stala skleda belih, žlahtno dišečih štrukljev. Od zunaj je plamenelo zamolklo in rdeče kakor večerna zarja,., To je bil najlepši dan mojega življenja.”

Rojstna hiša Ivana Cankarja je stala na klancu na Vrhniki. V hiši je živel nekaj časa dokler jim ni pogorela. Ivan je opisoval v črtici kot grozno stvar za njegovo družino, a hkrati, da je bil to najlepši dan njegovega življenja, ker je isti dan teta Micka prinesla štruklje.

# data[].attributes.body
Citat: “Ob vročih poletnih dneh, ko Močilnik usahne, ko je temno Rétovje skoraj prazno in ko mila zelena Ljubija sanja svoje tihe sanje globoko pod vrbami, upade Ljubljanica za cel seženj in ošabna Vrhničanka je samo še potok. Ves levi del struge je sam bel prod, od sonca spaljen. Takrat se prične enajsta šola pod mostom ter se neha ob prvih jesenskih nalivih. Mnogokaj sem študiral v svojem življenju, ali tako bogate in koristne učenosti, kakor jo daje svojim učencem enajsta šola pod mostom, nisem zadobil nikjer in nikoli.”

Ta “šola” se je nahajala pri Ljubljanici, pod mostom, ki vodi na drugi breg. Ime je neke vrste zbadljivka, saj bi bila enajsta stopnja v šoli najvišja če bi le obstajala. Cankar se je tu naučil življenjskih spretnosti, ki jih niso učili v šoli. On in njegovi prijatelji so preživeli mnoga popoldneva tu ter se zamotili z pečenjem majhnih rib poimenovanih knapeljni ali iskanjem izgubljenih reči, ki jih je naplavila. Nekega dne je tam skoraj utonil saj je zataval predaleč v njene globine, na srečo ga je rešil Jurčev hlapec.

# data[].attributes.body
Citat: “ V mrak in hlad zavit je hranil svoje stoletne skrivnosti na dnu globočin; nihče ni vprašal zanje, pa tudi sam jih ni ponujal nikomur. Izpod silnih sivih skal, temno molčečih, se je izvila zamolklo zelena voda Močilnikova ter se ustavila ter razprostrla v kotanji, da si oddahne pod senco vrb, oddahne od dolge poti po čudapolnih kraljestvih podzemskih. Mirna gladina je podobna velikemu, na stežaj odprtemu očesu, ki še ne bedi, strmi iz večerne zarje komaj odbeglih sanj. Ko si do kraja odpočije in odsanja voda Močilnikova, stopi v ozko strugo ter se napoti polagoma proti ravnemu polju in svetlemu soncu.”

Tako je Cankar je opisoval Močilnik v črtici Brlinčkov Miha in Tinčkov Grega. Tudi v zbirki črtic Moje življenje lahko opazimo, da se je Cankar večkrat zatekel tja, ko je grešil ali je bil razburjen.

Kam pa se vi zatečete, ko gre vse narobe in se morate pomiriti?

# data[].attributes.body
Citat: “Preselil sem se pod streho, v seno. V ta svoj dom sem plezal po strmih, polomljenih stopnicah, lestvi podobnih. Postlal sem si v senu, pred vrata na klanec pa sem si postavil mizo. Razgled moj je bil siv, razglodan zid. V zli volji, v potrtosti in v črnih skrbeh sem pisal takrat svoje prve zaljubljene zgodbe.”

Citat: “Začul sem tihe korake na stopnicah. Prišla je mati; stopala je počasi in varno, v roki je nesla skodelico kave. Zdaj se spominjam, da nikoli ni bila tako lepa, kakor v tistem trenotku. Skozi vrata je sijal poševen pramen opoldanskega solnca, naravnost materi v oči; večje so bile in čistejše, vsa nebeška luč je odsevala iz njih, vsa nebeška blagost in ljubezen. Ustnice so se smehljale kakor otroku, ki prinaša vesel dar. Jaz pa sem se ozrl in sem rekel z zlobnim glasom: „Pustite me na miru! .. . Ne maram zdaj!" Ni še bila vrhu stopnic; videl sem jo samo do pasu. Ko je slišala moje besede, se ni genila; le roka, ki je držala skodelico, se je tresla. Gledala me je prestrašena, luč v očeh je umirala.”

Ivan Cankar se je z družino preselil v rumeno hišo, tam je naredil veliko znanih del. Ta prostor se pojavi v črtici Skodelica kave iz knjige Moje življenje, kjer je Cankar zavrnil mamo potem, ko mu je prinesla kavo, ki si jo je zelo želel.

# data[].attributes.body
Citat: “ Šola je bila moj najhujši sovražnik. Še zdaj sem take misli, da so za zmerom zavržene in izgubljene vse brezštevilne ure, ki sem jih zehaje predolgočasil na ogoljeni klopi, pred učiteljem, ki ga nisem maral.”

Ivan Cankar je obiskoval Šestletno ljudsko šolo na Vrhniki med letom 1882 in letom 1886, stala je blizu Lenarčičeve hiše, zgradba dandanes ne obstaja več, šola pa se je razvila v Osnovno šolo Ivana Cankarja Vrhnika. Cankar je šolo sovražil, saj je mislil, da se mu godi krivica. Zanj je bila šola le kraj dolgčasa, izgube časa in vonja po plesni. Kljub vsemu temu je bil zelo uspešen učenec in je to šolo zaključil z odličnim uspehom. Kasneje je svoje šolanje nadaljeval na Realki v Ljubljani (današnja Vegova gimnazija).