# data[].attributes.body
Jau pašā civilizācijas rītausmā cilvēkiem bija vajadzība skaitīt. Skaitīšana notika gan uz pirkstiem gan ar akmentiņu palīdzību. Līdzīgi notika skaitīšana, izmantojot koka nūjiņas ar iegriezumiem. No pirkstu rēķiniem cēlušās piecinieku un desmitnieku skaitīšanas sistēmas. Senie ķīnieši, persieši, indieši un peruāņi skaitīšanai lietoja virves ar mezgliem. Palielinoties skaitļošanas apjomam, radās nepieciešamība pēc ērtākām skaitļošanas ierīcēm.

# data[].attributes.body
Nozīmīgs bija romiešu izveidotais abaks. Tajā plāksnītes  rievās pārvietoja akmentiņus. Saskaitot akmentiņi tika pievienoti, atņemot – noņemti, bet reizināšanu un dalīšanu veica kā atkārtotu saskaitīšanu vai atņemšanu. Senajā Romā abaku dēvēja par calculi vai abaculi. Saglabājies no bronzas darināts romiešu abaks, kurā calculi pārvietojās vertikāli izvietotās risēs. Apakšā novietoja akmentiņus skaitīšanai līdz 5, bet augšējā daļā bija vieta akmentiņam, kurš atbilda pieciniekam.

# data[].attributes.body
Ķīnieši akmentiņu vietā lietoja lodītes, kuras bija uzvērtas uz aukliņām vai stieplītēm. Ķīniešu abaka līdzinieks – suaņpaņ – visticamāk radies VI gs. un tas sevī ietvēra taisnstūrveida rāmīti, kurā paralēli nostieptas 9 vai vairāk stieplītes, kuras pārdalītas 2 nevienādās daļās. Lielākajā nodalījumā ("zeme") uz katras stieplītes uzvērtas 5 lodītes, bet uz mazākās ("debesis") – divas; pirmās atbilstu rokas 5 pirkstiem, bet otrās – divām rokām.

# data[].attributes.body
Japāņu abaks – sorobans – radies no ķīniešu suaņpaņ, kurš tika ievests Japānā XV – XVI gs. Tas bija nedaudz vienkāršots – "debesīs" atstāta tikai viena lodīte.

# data[].attributes.body
Austrumu zemēs nereti varēja ieraudzīt šādu galdu lietvedības kārtošanai.

# data[].attributes.body
Līdzīgi veidoti bija arī Eiropā izplatītie skaitīkļi. Tie bija pietiekoši ērti veicot vienkāršas darbības un līdz pat XVII gadsimtam skaitīkļi bija ārpus konkurences.

# data[].attributes.body
Pieaugot interesei par zinātni, daudzi domātāji pievērsās jaunu skaitļotāju izveidei. Viens no veiksmīgākajiem bija skots Džons Nepers. Nepers saprata, ka jebkuru skaitli var izteikt ar logaritmu. Piem., 100 ir 102, bet 23 ir 101,36173. Vēl nozīmīgāks bija fakts, ka logaritms no divu skaitļu reizinājuma ir šo skaitļu logaritmu summa. Šī logaritmu īpašība ļāva sarežģīto reizināšanas operāciju aizstāt ar vienkāršo divu skaitļu saskaitīšanas operāciju. Nepera tabulas, darbs ar kurām prasīja daudz laika, vēlāk tika “iedzīvinātas” ērtākā ierīcē – logaritmiskajos lineālos. Tie tika izgudroti 1620. gadu beigās. Nozīmīgas bija arī Nepera 1617. gadā izveidotās skaitāmās nūjiņas ar kuru palīdzību varēja veikt reizināšanu.

# data[].attributes.body
Pirmās mehāniskās rēķinmašīnas radās nedaudz vēlāk. 1642. gadā Blēzs Paskāls (Blaise Pascal) 19 gadu vecumā izveidoja summēšanas un atņemšanas mašīnu – “Paskalīnu”. Strādājot ar “Paskalīnu”, saskaitāmie lielumi tika ievadīti atbilstoši pagriežot ritenīšus. Katrs ritenītis ar atzīmēm uz tā no 0 līdz 9 atbilda vienai skaitļa desmitnieka kārtai- vieniniekiem, desmitiem, simtiem utt. Pārpalikumu virs 9 ritenītis “pārnesa”, veicot vienu pilnu apgriezienu un pārbīdot pa kreisi atrodošos nākošo ritenīti par vienu vienību uz priekšu.

Atšķirībā no abaka aritmētiskajai mašīnai ciparu priekšmetiskā attēlojuma vietā jau tika piedāvāts to atspoguļojums ass pagrieziena leņķa veidā.

# data[].attributes.body
Aritmētisko operāciju veikšanai Paskāls nomainīja akmentiņu pārvietošanu ar ritenīša ass rotācijas kustību, tā kā viņa mašīnā skaitļu saskaitīšanu aizstāja ar skaitļiem proporcionālu leņķu saskaitīšanu.

Paskāla izgudrotais saistīto ritenīšu princips bija vēl nākošo triju gadsimtu skaitļojamo mašīnu pamatā.

Paskāla mašīnas pirmais strādājošais modelis izveidots 1642. gadā, bet tā autoru tas neapmierināja. Tika uzbūvēti ap 50 dažādi modeļi, eksperimentējot ne tikai ar materiālu, bet arī ar mašīnas detaļu formām – no taisniem stieņiem, no līkiem, no ķēdēm, no koncentriskiem zobratiem, no ekscentriem; daži kustējās taisnā līnijā, citi pa apli... 1645. gadā Paskāla dēvētā aritmētiskā mašīna bija gatava. Citi šo mašīnu sauca par Paskāla ratu.

# data[].attributes.headline
Gotfrīds Leibnics – mehāniskais kalkulators

# data[].attributes.subject
Gotfrīds Leibnics – mehāniskais kalkulators

# data[].attributes.body
Vācu zinātnieks Gotfrīds Vilhelms Leibnics (Gottfried von Leibniz) nolēma uzlabot Paskāla automātu un 1673. gadā izveidoja mehānisko kalkulatoru, ar kuru var arī reizināt un dalīt. Līdz tam visi aritmometri reizināšanu veica kā vairākkārtēju saskaitīšanu.

# data[].attributes.headline
Žozefs Marī Žakārs – pilnībā automatizētas stelles

# data[].attributes.subject
Žozefs Marī Žakārs – pilnībā automatizētas stelles

# data[].attributes.body
Skaitļošanas ierīču attīstībā zināma loma bija franču zīda audumu fabrikās veiktajiem eksperimentiem ar aužamo steļļu automātisko vadību. 1801. gadā inženieris Žozefs Marī Žakārs (Joseph – Marie Jacquard) uzbūvēja pilnībā automatizētas stelles. Steļļu darbību programmēja vesela paka perfokaršu, katra no tām vadīja vienu saivas gājienu. Pārejot uz jaunu zīmējumu, operators tikai apmainīja perfokaršu pakas. Mūsdienu izpratnē caurumu sistēma bija programma, bet stelles – procesors. Ierīces vadība ar perfokaršu palīdzību tika izmantota daudzās vēlāk konstruētajās skaitļošanas mašīnās, tātad zināmu laika periodu tas bija nozīmīgs atklājums.

# data[].attributes.headline
Čārlzs Beibidžs – diferenciālās mašīnas modelis

# data[].attributes.subject
Čārlzs Beibidžs – diferenciālās mašīnas modelis

# data[].attributes.body
Ideju par perfokaršu izmantošanu pārņēma angļu matemātiķis Čārlzs Beibidžs (Charles Babbage). 1822. gadā Beibidžs publicēja aprakstu mašīnai, kura spētu izrēķināt un izdrukāt lielas matemātiskās tabulas – savai diferenciālajai mašīnai. Šī mašīna automātiski risināja kvadrātvienādojumu x2 + x + a = 0 jebkurai skaitļa a vērtībai. Protams, šādā veidā varētu uzbūvēt skaitļošanas mašīnas ikvienam matemātiskajam vienādojumam vai uzdevumam, taču tas nebūtu lietderīgi. Tāpēc 1833. gadā Čārlzs Beibidžs nonāca pie domas veidot universālu analītisku mašīnu, ar kuru varētu risināt visdažādākos uzdevumus.

# data[].attributes.body
Šādai mašīnai vajadzētu darboties līdzīgi tam kā darbojās ar programmu vadāmās stelles: nomainot perfokarti (programmu), mainītos risināmais uzdevums. Lai to varētu realizēt, vajadzēja izdomāt jaunas ierīces datu glabāšanai. Beibidža mašīnai bija iecerētas visas galvenās daļas tādas, kādas tās ir mūsdienu mašīnām: atmiņas ierīce (saukta “noliktava”), aritmētiskā ierīce (“dzirnavas”) un vadības ierīce (“kantoris”).

# data[].attributes.body
“Var ar pilnu pārliecību apgalvot, ka analītiskā mašīna auž algebras rakstus, kā Žakāra aužamās stelles atveido krāsas un lapas.”- rakstīja grāfiene Ada Lavleisa (Augusta Ada Lovelace). Viņa pārliecināja Beibidžu par nepieciešamību decimālās skaitīšanas sistēmas vietā lietot bināro. Viņa izstrādāja arī dažus programmēšanas principus, kas ir atzīti vēl mūsdienās. Ne par velti Adu Lavleisu dēvē par pirmo programmētāju pasaulē. Diemžēl arī analītiskā mašīna netika uzkonstruēta. Idejas bija aizsteigušās priekšā laikmetam.

# data[].attributes.body
1885. gadā Dors Felts (Dorr Felt) izveidoja Komptometru – ierīci matemātisko operāciju veikšanai, datus ievadot ar taustiņu palīdzību.

1892.gadā izveidotajai W. S. Barrota (W. S. Borroughs) mašīnai bija iespējams iegūtos rezultātus arī izdrukāt.

Šāda tipa skaitļotāji tika pilnveidoti, bija plaši izplatīti un tos aktīvi lietoja pat līdz mūsu gadsimta vidum.

# data[].attributes.headline
Hermanis Hollerits – pirmais inženieris statistiķis

# data[].attributes.subject
Hermanis Hollerits – pirmais inženieris statistiķis

# data[].attributes.body
Tikai 19 gadus pēc Beibidža nāves viens no viņa principiem – izmantot perfokartes ieguva reālu izskatu. Tas bija statistiskais tabulators, kuru izveidoja amerikānis Hermanis Hollerits (Herman Hollerit). Ar viņa konstruēto mašīnu tika apstrādāti 1890. gada ASV tautas skaitīšanas dati. Pilnā statistiskā analīze tika veikta 2,5 gadu laikā, trīs reizes ātrāk nekā iepriekšējā 1880. gada tautas skaitīšana. Hollerits ar lepnumu sevi dēvēja par pirmo “inženieri – statistiķi”, kas tā arī bija.

# data[].attributes.body
Tālākā skaitļotāju attīstība kļuva pietiekoši sazarota. Ar jaudīgu skaitļotāju konstruēšanu nodarbojās gan ASV, gan Anglijā, gan Vācijā. Bija skaidrs, ka ar mehānisko skaitļotāju palīdzību rēķināšanas jaudas kāpināt vairs nav iespējams. Berze starp mehāniskajiem elementiem prasītu ievērojamu enerģiju šādu mašīnu darbināšanai. Jebkura vibrācija starp detaļām tiktu arvien pavairota, tādējādi apdraudot mašīnas eksistenci. Tādēļ amerikāņu fiziķis, elektroinženieris Hovards Eikens (Howard Aiken) nolēma radīt elektromehānisku skaitļotāju, sajūdzot vairāku pārveidotu tolaik plaši lietotu perfokaršu skaitļošanas iekārtu mehānismu vienotā kompleksā ar centrālu piedziņu. 1944. gada augustā bija gatavs elektromehānisks skaitļotājs ASCC (Automatic Sequence – Controlled Calculator), kas vēsturē vairāk pazīstams kā Hārvardas Mark I. Tā 8 pēdu augstajā un 55 pēdu garajā statnē ietilpa ap 750 000 detaļām, no kurām 1000 bija mehāniskas. Garai rotējošai centrālai asij saskaņā ar perfolentē ierakstītu programmu vajadzīgajos momentos varēja pieslēgties 72 klasiski aritmometru ciparratu mehānismi, kuri summēja vai atņēma no citām perfolentēm nolasītus skaitļus un saglabāja starprezultātus. Reizināšanu, dalīšanu un dažu funkciju vērtību aprēķināšanu veica īpašas ierīces, bet galarezultātus iespieda elektriskas rakstāmmašīnas. Aprēķini tika veikti desmitnieku skaitīšanas sistēmā

# data[].attributes.body
Šeit jūras kara flotes matrozis cenšas savlaicīgi piegādāt skaitļotājam nepieciešamās perfolentes.

# data[].attributes.headline
Džons Atanasofs un Klifords Berijs – ABC

# data[].attributes.subject
Džons Atanasofs un Klifords Berijs – ABC

# data[].attributes.body
Paralēli H. Eikena darbībai ASV fiziķis Džons Atanasofs (John Vinsent Atanasoff) kopā ar talantīgu elektronikas studentu Klifordu Beriju (Clifford Berry) 1942. gada pavasarī radīja savu kompjūteru ABC (Atanasoff Berry Computer). Jauns bija atsevišķs “atmiņas” bloks – divi ap 30 cm gari rotējoši veltņi; katra veltņa virsmā iebūvēti 1500 kondensatori, kuros varēja ierakstīt un uzglabāt 30 binārus skaitļus. Elektronu lampas izmantoja arī skaitļu ievada un izvada ierīču vadīšanai. Šo ierīci, kas bija rakstāmgalda lielumā, varētu nosaukt par prāvu izmēru specializētu elektronisku kalkulatoru.

# data[].attributes.headline
Džons Moklijs, Džons Ekerts u.c. – ENIAC

# data[].attributes.subject
Džons Moklijs, Džons Ekerts u.c. – ENIAC

# data[].attributes.body
1946. gadā ASV inženieru grupa militāriem mērķiem radīja pasaulē pirmo elektronisko skaitļotāju ENIAC (Electronic Numerator Integrator, Analyzer and Computer). Šajā elektroniskajā gigantā bija 17 468 elektronu lampas, ap 70 000 rezistoru, 10 000 kondensatoru, 500 releju un 6 000 slēdžu. Ja Atanasofa kompjūters tika programmēts darba gaitā, operatoram nomainot perfokaršu paku, tad ENIAC bija sākotnēji saprogrammējams visai nepieciešamo darbību secībai dotajā uzdevumā un tālāku operatora iejaukšanos risinājuma gaitā neprasīja. Tika izveidots sarežģīts elektronisks mezgls – “galvenais programmētājs” -, kuram ar daudziem slēdžiem kodēti norādīja izpildāmo darbību secību, tām nepieciešamos signālus u.c. Specializētais kalkulators bija pārvērties universālā skaitļotājā visdažādāko uzdevumu automātiskai risināšanai.

# data[].attributes.body
ENIAC ļāva 1 sekundē saskaitīt 5000 vai sareizināt 333 skaitļus.

# data[].attributes.body
•centrālā aritmētiski loģiskā ierīce

•centrālā vadības ierīce

•atmiņas ierīce

•informācijas ievades un

•izvades ierīces

# data[].attributes.body
Pabeidzot ENIAC konstruēšanu, Ekerts un Moklijs sāka strādāt pie jauna skaitļotāja – EDVAC (Electronic Discrete Variable Analyzer and Computer) izveides. 1950. gadā tika pabeigta EDVAC būve (tagad gan to sauca par UNIVAC (Universal Automatic Computer)). Tas bija pirmais elektroniskais skaitļotājs, kuru sāka ražot sērijveidā un kurā lietoja magnētiskās lentes.

# data[].attributes.body
Diemžēl ENIAC konstruktori bija atteikušies no binārās matemātikas un tās realizācijas ar loģisko shēmu palīdzību. Netika arī atdalītas atmiņas ierīces no aritmētiski loģiskām ierīcēm (procesora). Skaitļu apstrādāšana decimālajā skaitīšanas sistēmā prasīja vismaz 5 reizes vairāk elektronisko lampu nekā binārajā skaitīšanas sistēmā.

# data[].attributes.body
Vācijā skaitļotāju būve neieguva tik lielus mērogus un vairāk saistās ar vienas personas vārdu - Konrādu Cūzi (Zuse). Izdomājis metodiku darbam ar bināriem skaitļiem, Cūze kopā ar draugu Helmūtu Šreieru 1938. gadā no pašdarinātiem mehāniskiem elementiem uzbūvēja skaitļotāju Z1. Tam vajadzēja izpildīt izgaismotā fotofilmā izsistu caurumiņu norādītās darbības. Skaitļotājs strādāja slikti. Arī nākamais modelis Z2 bija nedrošs.

# data[].attributes.body
. 1941. gada decembrī Berlīnē tika pabeigta Z3 būve, radot pasaulē pirmo reāli strādājošu universālu automātisku ciparu skaitļotāju ar programvadību. Skaitļotājs izpildīja astoņas komandas, realizēja četras aritmētiskās darbības un kvadrātsaknes vilkšanu. Saskaitīšanas operāciju veica 0,3 sekundēs, bet reizināšanu – 4..5 sekundēs. Atmiņa bija veidota no releju shēmām, tās apjoms bija 64 skaitļi. Salīdzinājumā ar amerikāņu Mark I, skaitļotājs Z3 bija uzskatāms par veiksmīgāku. Tas pilnībā sastāvēja no elektromagnētiskajiem relejiem, tajā operācijas veica binārajā skaitīšanas sistēmā, tajā bija realizēta skaitļu pārvēršana no decimālās skaitļošanas sistēmas binārajā. Peldošā komata lietošana (skaitļa attēlošana puslogaritmiskā formā) ļāva strādāt ar plašāku skaitļu diapazonu nekā Hārvardas Mark I.

# data[].attributes.body
Negulēja arī Anglija. Atšķirībā no Cūzes vienpatnīgajiem darbiem Berlīnē, angļu projekti II pasaules kara laikā tika atzīti par visaugstākās prioritātes darbiem. Tie tika realizēti projekta “Ultra” ietvaros, kura mērķis bija atrast iespējas atšifrēt slepenos vācu ziņojumu kodus. Šīs mašīnas strādāja pēc “mēģinājumu un kļūdu metodes”, pārlasot visas iespējamās vācu koda kombinācijas, līdz radās kāds sakarīgs fragments. 1943. gadā darba grupa jau uzbūvēja daudz varenāku ierīci. Elektromagnētisko releju vietā tai bija 2000 vakuuma elektronu lampas. Šo mašīnu nosauca par Kolosu. Kaut arī vakuuma lampu pielietošana bija solis uz priekšu (paaugstinot ātrdarbību), Koloss bija tikai specifisku uzdevumu veikšanai paredzēta mašīna.

# data[].attributes.body
. Lielāka vēsturiskā nozīme bija citam angļu skaitļotājam. Angļu pētnieks Moriss Vilkss 1949. gadā pabeidza izveidot pasaulē pirmo kompjūteru ar atmiņā glabājamām programmām. Šo kompjūteru nosauca par EDSAC (Electronic Delay Storage Automatic Calculator). Tagad bija pavērtas iespējas veidot aizvien ātrdarbīgākus skaitļotājus, kuri spēj acumirklī izņemt programmas no atmiņas un veikt visdažādākā veida informācijas apstrādi. Turpmākā skaitļotāju vēsture saistīta vairāk jau ar tehnoloģijas progresu. Arī pašu skaitļotāju veidi kļuva aizvien vairāk sazaroti.

# data[].attributes.headline
Moklijs un Ekerts – kompjūters uz elektronu lampām

# data[].attributes.subject
Moklijs un Ekerts – kompjūters uz elektronu lampām

# data[].attributes.body
II pasaules kara beigās jau bija radīta virkne lielas elektriskas jaudas un izmēru skaitļotāji, kuru ātrdarbība vēl bija nepietiekama. Tālāka skaitļotāju mehāniska paplašināšana nesolīja panākumus. Tāpēc 1942. gada augustā Moklijs un Ekerts izstrādāja priekšlikumus par ātrdarbīga kompjūtera izveidošanu, izmantojot elektronu lampas, tādējādi aizsākot pirmās elektronisko skaitļotāju paaudzes izveidošanu. Taču elektronu lampām piemita arī virkne trūkumu: tās aizņēma daudz vietas, izdalīja daudz siltuma un bieži kļuva darboties nespējīgas. Tas radīja nepieciešamību veidot jauna tipa pārslēdzējus.

# data[].attributes.body
Otrās paaudzes elektronisko skaitļotāju izveidošana saistīta ar tranzistora izgudrošanu. Kaut arī tranzisors tika izgudrots 1947. gadā, tā ražošanas dārdzības dēļ, plaša pielietošana aizkavējās. 1954. gadā fiziķis Gordons Tils izveidoja tranzistoru no silīcija kristāla (germānija vietā). Arī tranzistoru ražošanas tehnoloģija attīstījās, ļaujot tos pielietot arī kompjūteru būvē. Tranzistori patērēja daudz mazāk elektroenerģijas un aizņēma daudz mazāk vietas. Darbības ātrumam pieaugot, tagad kompjūteri spēja izpildīt līdz 1 miljonam saskaitīšanas operāciju sekundē. Izdevās palielināt arī atmiņas apjomu. Informācijas ievadei un izvadei lietoja magnētiskās lentes, 60. gadu vidū – arī magnētiskos diskus.

# data[].attributes.body
1952. gadā angļu radiolokācijas speciālists G. U. Dammers simpozijā Vašingtonā piedāvāja ražot visu elektronisko shēmu uzreiz, novietojot nepieciešamos tranzistorus, rezistorus un citas sastāvdaļas uz viena pusvadītāja materiāla bloka. Šo ideju, nezinot par tās eksistenci, realizēja firmas Texas Instruments darbinieks Džeks Kilbijs (Jack Kilby) 1959. gadā. Viņa realizētā pasaulē pirmā integrālā shēma sastāvēja no plānas 1 cm garas Ge plāksnītes uz kuras izolēti cita no citas novietoti pieci shēmas elementi, kuri savstarpēji savienoti ar pielodētu ļoti tievu vadiņu palīdzību. Kaut arī visa konstrukcija tika sastiprināta ar vasku, shēma tomēr strādāja. Tas ievadīja elektronisko skaitļošanas mašīnu trešo paaudzi. Mēnesi pirms firmas Texas Instruments paziņojuma par izgudrojumu, firmas Fairchild Semiconductors direktors un zinātniskais vadītājs Roberts Nois (Robert Noyce), izmantojot šo izgudrojumu, savā laboratorijas žurnālā izveidoja savu integrālo shēmu. Tajā strāvu vadošos savienojumus bija paredzēts izveidot, pārklājumā iegravētajos kanāliņos ieputinot metāla daļiņas. Shēma izrādījās tik veiksmīga, kad to pārņēma pat firma Texas Instruments. Integrālās shēmas ļāva ievērojami samazināt izstrādājumu gabarītus, samazinot lodēto savienojumu skaitu, palielinājās ierīču drošums. Elektriskajiem impulsiem tagad nācās mērot īsākus ceļus, tādējādi palielinot ierīču ātrdarbību.

# data[].attributes.body
Pamazām integrālās shēmas nomainīja arī ferrītu atmiņas, kurās informācija glabājās magnetizācijas stāvokļu veidā ferrīta gredzentiņos, uzvērtos uz vadītājiem. Pirmo atmiņas integrālo shēmu izstrādāja kompānija Intel (Integrated electronics) 1970. gadā. Tā spēja glabāt 1 kilobitu informācijas. Jaunā ap 0,4 cm lielā Intel mikroshēma spēja aizstāt 1024 ferrīta gredzentiņus, kuri aizņēma ap 500 cm2 lielu laukumu.

# data[].attributes.body
1974. gadā Eds Roberts izveidoja mikrokompjūteru "Altair", ko varētu uzskatīt par pirmo komerciālo personālo datoru. Tam bija Intel 8080 mikroprocesors, tikai 256 baitu operatīvā atmiņa, datus ievadīja ar slēdzīšu palīdzību binārā kodā, arī rezultātu nolasīja pēc spīdošām gaismas diodēm. Taču Roberts bija parūpējies, lai viņa datoru varētu viegli papildināt, pievienojot vēl papildus montāžas plates.

# data[].attributes.body
Tikai gadu pēc pirmā "Altair" parādīšanās jau vairāk nekā divdesmit dažādas firmas sāka nodarboties ar datoru veidošanu. 1977. gadā ievērības cienīgas bija divas – TRS (Tandy Radio Shack) un Commodore Inernational. Firma Commodore International izlaida savu datoru PET (Personal Electronic Transactor). Firma TRS izgatavoja TRS – 80, kuram bija pievienots televizora videomonitors, rakstāmmašinai līdzīga ievadierīce un kasešu magnetofons, kurā tika ierakstītas programmas un dati.

Tajā pat laikā divi jauni elektronikas entuziasti Stefens Vozņaks (Stephen Wozniak) un Stīvens Džobs (Steven Jobs) uz lētāka mikroprocesora Intel 6502 bāzes izveidoja savu datoru Apple I. Vēlāk tas tika pilnveidots, radot Apple II, kurš ieguva milzīgu popularitāti. Sākot ar 1300 dolāru lielu kapitālu, firmas Apple radītāji jau 1980. gadā to spēja palielināt līdz 400 miljoniem dolāru. Kaut arī šie datori nebija jaudīgāki par citiem, tomēr tie bija lētāki, vienkāršāki un tiem bija montāžas plate, ka ļāva tieši pievienot monitoru.

# data[].attributes.body
1981. gada augustā IBM izlaida savu pirmo personālo datoru. Šajā brīdī jau eksistēja Tandy TRS – 80 (firmas Tandy Corporation) un Apple (firmas Apple Computers), taču IBM bija 2 lielas priekšrocības – moduļu struktūra un atklātā arhitektūra. Atklātā arhitektūra nozīmē spēju pievienot papildus ierīces un palielināt programnodrošinājumu. Pirmo reizi personālo datoru vēsturē radās iespēja paplašināt datora iespējas, izmantojot citu ražotāju aparatūru un programmatūru. Papildierīces pieslēdza tieši mātes platei caur speciāliem paplašināšanas slotiem. Moduļu struktūra noteica, ka visai jaunajai aparatūrai un programmatūrai jābūt savietojamai ar vecajām pēc principa “no augšas uz leju”, t.i., jaunākām izstrādājumu versijām jāuztur visu iepriekšējo versiju iespējas.

Citas firmas uztvēra šo principu un sāka izlaist IBM savietojamus datorus.

# data[].attributes.body
Pirmajiem IBM PC modeļiem bija Intel 8088 mikroprocesors un 64 kB operatīvā atmiņa, programmas un datus ielādēja un glabāja uz magnetofona lentes. Bija arī mīksto disku diskdzinis un iebūvēta programmēšanas valodas BASIC versija. Drīz parādījās šī datora uzlabotais variants, nosauktais par “paplašināto” – IBM PC/XT (Personal Computer / Tended model). Tai magnetofona vietā bija otrs diskdzinis, kuru varēja nomainīt ar cieto disku (ar ietilpību 10 – 20 MB). Šis modelis uzturēja videosistēmu CGA (Color Graphics Adaptor), kura spēja nodrošināt 4 krāsas un nelielu izšķirtspēju.

1983. gadā korporācija Intel sāka ražot jaunas sērijas mikroprocesoru – Intel 80286, uz kuras bāzes tika radīta IBM PC/AT (Personal Computer / Advanced Technology). Šī “augstās tehnoloģijas” ieviešana ļāva divkārt palielināt sistēmas ātrdarbību. Šim modelim bija divi diskdziņi jauna tipa diskiem (ar 3 reizes lielāku glabājamās informācijas apjomu), cietais disks ar 40 MB ietilpību, 1 MB operatīvā atmiņa un uzlabota sistēmas šina. Tam bija jauna videosistēma EGA (Enhanced Graphics Adaptor), kura uzturēja 16 krāsas un bija labāka izšķirtspēja.

# data[].attributes.body
PS/2.

Konkurence piespieda IBM izstrādātājus atteikties no atklātās arhitektūras principa un izlaist jaunas paaudzes datorus PS/2 (Personal System/2). Tiem bija uzlabota sistēmas šina uz mikrokanālu arhitektūras (Microchannel Architecture, MCA) bāzes. Jaunais modelis bija komplektēts ar videosistēmu VGA (Video Graphics Array), kura uzturēja 256 krāsas un augstu izšķirtspēju. Lai pilnībā izmantotu jaunās aparatūras iespējas, bija nepieciešams jauns programnodrošinājums. Taču galvenie programnodrošinājuma ražotāji nesteidzās ar jaunā modeļa pabalstīšanu, jo tas vairs nebija savietojams ar citiem datoriem.

# data[].attributes.body
PC 386.

Uz jaunā mikroprocesora Intel 80386 bāzes pirmo datoru radīja firma Compaq. Drīz arī IBM uz šī mikroprocesora bāzes izlaida savu jauno PS/2 saimes datoru. Uzlabotā arhitektūra nodrošināja ātru datu apmaiņu. Taču arī šim modelim trūka pietiekošs programnodrošinājums.

# data[].attributes.body
Drīz korporācija Intel sāka ražot vēl jaudīgākus mikroprocesorus – 80486, kurus uzreiz sāka pielietot firmas Apricot, Compaq, AST un Zenith, ražojot modeļus PC 486. Pati IBM gan sevišķi neizvērsa šāda tipa datoru ražošanu.

# data[].attributes.headline
1993.g. 22.marts Pentium 60MHz 1997.g. janvāris Pentium MMX Pentium II 

# data[].attributes.subject
1993.g. 22.marts Pentium 60MHz 1997.g. janvāris Pentium MMX Pentium II 

# data[].attributes.body
1993. gada 22. martā firma Intel paziņoja par jauna Pentium procesora ar takts frekvenci 66 un 60 MHz ražošanas uzsākšanu. To nosauca par i586 jeb P5. Lai arī tas bija mikroprocesoru saimes i80x86 turpinājums, tajā tika pielietoti perspektīvi inženierizstrādājumi. Tā kā ASV ražojumi, kuru nosaukumi sastāv no cipariem nav aizsargāti ar autortiesībām, procesors ieguva burtu nosaukumu – Pentium. Tādējādi firma pasvītroja sava ražojuma novatorisko raksturu un vienlaicīgi aizsargājās no konkurentiem.

Turpmākā personālo datoru attīstība ir vēl ciešāk saistīta ar procesoru ražošanas progresu. 1995. gads iezīmējās ar Intel konkurējošo firmu panākumu strauju kāpumu. Nopietni sevi pieteica firmas Cyrix, AMD un Nex Gen. Pārdošanā parādījās datori ar līdzvērtīgas ātrdarbības procesoriem CyrixM1 un vēlāk arī AMD K5.

1997. gada janvārī firma Intel izlaida procesoru Intel Pentium MMX (Pentium ar MMX tehnoloģiju). Tas gan nav jāuzskata par tik lielu tehnisku jauninājumu kā Pentium sērijas iesākšana. Šī MMX tehnoloģija (tāpat kā 16 bitu un 32 bitu programmu lietošana) vairāk saistās ar programmātiskām novitātēm, nevis tehniskām.

# data[].attributes.headline
1958.g. LM–3 montāža Jāņa Daubes vadībā                                   Elektronikas un skaitļošanas tehnikas institūts  

# data[].attributes.subject
1958.g. LM–3 montāža Jāņa Daubes vadībā                                   Elektronikas un skaitļošanas tehnikas institūts  

# data[].attributes.body
1958. gadā Latvijas ZA Fizikas institūta līdzstrādnieka Jāņa Daubes vadībā sākās Latvijas pirmā ciparu skaitļotāja izveide un varēja stāties pie LM-3 (Latvijas Mazā) montāžas un regulēšanas Kolhoznieku nama (tagad ZA augstceltnes) 1. Stāvā.. Elektroniskās problēmas risināja Fizikas institūta skaitļošanas tehnikas laboratorijā pie Māras dīķa, “dzelžu” montāža norisinājāsVEF-ā.

1960. gada 21. jūlijā tika nodota ekspluatācijā LM-3 pirmā kārta. Šis relatīvi mazais skaitļotājs bija veidots uz mazgabarīta “pirkstu” lampiņām un tolaik modernajām germānija diodēm. Masīvākā detaļa bija lielais veltnis, kurā varēja ierakstīt 1024 bināros 32 pozīciju vārdus, skaitļus (tātad varētu teikt, ka ietilpība bija 4kB). Veltnim griežoties ar lielu ātrumu, vidējais piekļūšanas laiks vārdam bija 10 ms. Oriģināls bija mašīnas dizains, kuru var vērot Ilmāra Krusa vēsturiskajā zīmējumā. Visa galvenā elektronika atradās A.Kundziņa konstruētajā centrālajā skapī, kas redzams attēla mugurplānā. Tur atradās ap 200 viegli nomaināmu modulīšu (subbloki). Tie veidoja aritmētisko un vadības iekārtu, t.i., procesoru, kā arī atmiņas elektronisko daļu. Subbloks saturēja 2 radiolampiņas, kas veidoja kādu pastiprinātāju vai trigeri ar ventiļiem, un no pusvadītāju diodēm un pretestībām veidotas VAI-UN loģiskās shēmas. Paredzēts bija veikt 50 operāciju sekundē.

1960. gada augustā uz Latviju tika atgādāts PSRS sērijveidā ražotā jaudīgā BESM-2, kura solīja veikt 10 000 operāciju sekundē. 1959. gada novembrī datora ekspluatācijai tika nodibināts LVU Skaitļošanas centrs.

LM-3 nokalpoja līdz 1965. Gadam.