# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kask ( Betula) peamiselt heitlehiste ühekojaliste tuultolmlejate kõrgete puude ja põõsastaimede perekond kaseliste sugukonnas, umbes 60 liiki. Pikkvõrsetele kinnituvad lehed vahelduvalt, lühivõrsetele kimpudena, abilehed varisevad varakult. Õied ühesugulised, urbadena, isasurvad arenevad sügisel 2...3 kaupa võrsete tipus, enamasti üksikult paiknevad emasurvad moodustuvad lühivõrsetel kevadel vahetult enne õitsemist. Tolmlemine toimub tavaliselt koos lehtimisega, vili on kahe kileja tiivakesega pähklike. Seemned pudenevad koos urva kattesoomustega ja viljad levivad tuule abil kilomeetrite kaugusele. Seemned idanevad kiiresti ja samuti kaotavad idanevuse mõne aastaga. Kaseliigid annavad noorelt kännuvõsu, pärast 40 eluaasta hakkab võsumisvõime langema. Kõrguskasv hakkab kiirust koguma mõned aastad peale idanemist ja on hoogne vanuses 10...25 aastat ning peaaegu lakkab pärast 60. eluaastat. Kased on valgusnõudlikud ja külmakindlad, vähenõudlikud kasvukoha suhtes, konkurentsivõimelised teiste puuliikide ja rohttaimestikuga, asustades nn. „pioneerliikidena" vabu kasvualasid. Haljastuses kasutatakse meeleldi kaseliike ja -sorte. Eestis kasvab looduslikult 4 liiki.

Arukask ( B. pendula) rahvapärased nimetused veel arukõiv, leinakask, maakask, raunakask, õmmik jne. Meie oludes sirgub arukask kuni 35 m kõrguseks ja võib saavutada diameetri üle 1 m. Puude vanus ulatub 200...250 aastani. Tüvi sirge, vähese koondega, tüvekoor valkjas, kestendav, vanadel puudel moodustub tüve allosas mustjas ja paks sügavarõmeline korp. Võrsed noorelt punakaspruunid, kaetud heledate ja karedate vahatäpikestega. Pungad veidi kleepuvad, peened oksad nõtked, allarippuvad. Lehed rombjad kuni munajad, pikalt teritunud tipuga, kahelisaagja servaga, nahkjad, pealt läikivad, paljad. Lehed on puhkedes kaetud kleepuva vahakihiga, jahedatel kevadetel puhkedes veidi punakad, kleepuvus kaob jaanipäevaks, lehtede sügisvärvus erinevates kollastes toonides tavaliselt oktoobri algul. Isasõied arenevad augustis ja asuvad võrsete tippudes. Emasurvad arenevad enne lehtede puhkemist lühivõrsetel, püstised, valminult 2-3 cm pikad ja rippuvad. Õitseb mais, vahetult pärast lehtimist. Seeme on väike pähklike, kahe laia kileja tiivaga. Seeme variseb ja idaneb kiiresti kohe pärast valmimist juulis ja augustis. Arukase puit on valge, veidi kollaka varjundiga, kõva, sitke, hästi poleeritav. Puitu kasutatakse vineeriks ja spooniks, tehakse mööblit, suuski, tulirelvade laade, koduses majapidamises vajaminevaid esemeid, tööriistade varsi, kasutatakse treimistöödel jne. Üsna tihti võib arukaskede tüvedel leida erineva kuju ja suurusega paksendeid - pahkasid. Pahkade puit on väga ilusa tekstuuriga, mitte lõhkikuivav, tugev, hästi poleeritav. Arukask on kiirekasvuline puuliik, eriti noorelt 5...25 aastaselt. Kõrguskasv aeglustub tugevasti alates 60 aasta vanuselt.

Maarjakask e. karjala kask ( B. pendula var. carelica) on arukasest eristatav kasvu ja puidu poolest. Maarjakase puit on moodustunud haiguslikult laienenud säsikiirtest ja puutüvel ja jämedamatel okstel on hulga selliseid puidu vohamisest tingitud paksendeid. Taoline puit on väga kallis ja hinnatud tooraine vineeri ja mööbli valmistamisel. Maarjakase puitu müüakse ning ostetakse kilohinnaga. Vegetatiivselt pärandatakse omadust edasi järglastele. Haljastuses kasutatakse arukaske lihtsamate metsaparkide rajamisel, alleedena , talude haljastuses, samuti mõisaparkide haljastuses oli arukasel tähtis koht. Palju kasutatakse üksikpuudena haljastuses lõhislehiseid ja punaselehiseid sorte, ning erinevaid leinavorme.

Sookask ( B. pubescens) rahvapärased nimed sokikask, karune kask, suukask, suukõiv. 28 m kõrguseks ja 0,5 m tüvediameetrini sirguv ümara kuni ovaalse võraga kaseliik kasvab Euraasia põhjapoolses osas soostunud, tihti liigniisketel muldadel. On arukasest aeglasema kasvuga, tüvi tihti kõver ja oksad lühikesed, tüvekoor jääb kuni vana eani valgeks ja siledaks, vaid tüve allosas moodustub aastatega tumedam korp. Üsna sageli on võras tuuleluudasid. Võrsed noorelt tihedalt hallikarvased, pungad samuti. Lehed munajad, saagja servaga, lühidalt teritunud tipuga ja ümara alusega, noorelt karvased, hiljem karvasus vaid lehe allküljel roodude nurkades, sügisvärvus kollane. Seemned ei pudene kohe vaid jäävad kuni talveni puudele. Kasvukohana eelistab niiskemaid ja lausa märgi soomuldi, talub hästi varju. On külmakindlam arukasest ja levib seetõttu ka kaugemale põhja tundraaladele, samuti talub viimasest paremini tuulist kasvukohta. Juurestik tungib arukasest sügavamale maasse. Haljastuses eriti kasutamist ei leia.

Madal kask ( B. humilis) rahvapärased nimetused halakask, orjakõiv, porsakask, marokõiv. Kolmanda kodumaise liigina kohtame siirdesoode ja rabade servades madalat, kuni 2,5 m kõrgust ja vanas eas umbes sama laia põõsasjat, rohkesti hargnevat madalat kaske. Liigi üldlevila hõlmab Euraasia ja Põhja-Ameerika põhjapoolsed alad. Võrsed tumepruunid, tihedasti kaetud valgete väikeste karedate vahatäppidega. Lehed munajad kuni ovaalsed, sügisvärvus kollane. Seemned väikesed, tiib 2...3 korda seemnest kitsam. Liik on väga külmakindel, kuid vajab kasvamiseks värsket kuni niisket mulda. Haljastuses võiks kasutada aiatiikide ja niiskete pargiaasade ilmestamiseks.

Vaevakask ( B. nana) kodumaine kaseliik, vaevakask, kasvab tavaliselt kuni 0,5...1 m kõrguse ja umbes sama laia kidura põõsakesena soodes ja rabades Eesti põhja- ja lääneosas. Üldlevik Euraasia põhja-alad ja Kesk-Euroopa kõrgmäestikud. Võrsed on peened, tihekarvased. Lehed ümarad, või on lehtede laius pikkusest suurem, täkilise servaga, pealt tumerohelised, alt heledamad, leheroots lühike, sügisvärvus oranzikas kuni punane. Urvad püstised. Haljastuses olulist tähtsust ei oma, kuigi võiks kasutada kiviktaimlates jm. koos teiste kääbuskasvuliste liikide ja sortidega.

Kollane kask ( B. alleghaniensis) Alleghany mäestikust USA-s. Kodumaal, Põhja-Ameerika idaosas, suudab kasvada kuni 30 m kõrguseks ja umbes 1 m rinnasdiameetriga äraspidimunaja kuni munajavõraliseks puuks, kasvades niisketel jahedatel soomuldadel, olles eriti iseloomulik liik Apalatši mäestiku põhjaosa põhjapoolsetel nõlvadel ja Suure Järvistu ümbruse metsades, moodustades segapuistuid. Tüvekoor veidi kollaka varjundiga, vanematel puudel pruunikas, sile, eraldudes õhukeste ribadena, noortel võrsetel aromaatne ja kibe, sisaldades kapsiini ja lõhnates rahvakeeli „kampripiirituse" järele. Võrsed karvased (pikad heledad karvad), pungad lühikarvased. Lehed munajad kuni piklikmunajad, teravalt kahelisaagja servaga, noorelt lehed mõlemalt küljelt karvased, hiljem karvad vaid allküljel roodude nurkades, sügisvärvus oranzh kuni kuldkollane. Emasõied püstised, raotud või lühidatel raagudel. Emasurvad piklikmunajad, kuni 3 cm pikad ja kuni 2 cm läbimõõdus. Haljastuses kasutatakse pargipuudena, alleepuudena, üksikistutusena ja grupiti. On leida meil vanades mõisaparkides. On varjutaluv, üsna aeglasekasvuline ja vastupidav ning dekoratiivse tüvekoore ja lehestikuga liik.

Suhkrukask ( B. lenta) kuni 20 m kõrgune punaksapruuni tüvekoorega puu kasvab kodumaal Põhja-Ameerika idaosas segametsade koosseisus. Tüve koor kirsipruun, vanemas eas tüve alaosas rõmelise korbaga. Koor lõhnab aromaatselt samuti kapsiini järele kuid tugevamini kui kollasel kasel. Võrsed noorelt veidi karvased või paljad, punakaspruunid. Lehed piklikmunajad, teritunud tipuga, leheserv teravalt saagjas- kuni kahelisaagjas, sügisvärvus kuldkollane. Isasõied pikad, neid on väga rikkalikult, emasõied peaaegu istuvad, püstised. Emasurvad piklikmunajad, kuni 3 cm pikad ja kuni 1,5 cm läbimõõdus, urva kattesoomused paljad, tiivad seemnega ühelaiused. Mahl sisaldab enam suhkruid kui meie kaskede mahl. Puit tumepruuni värviga, vastupidav, kasutatakse punase puu analoogina. Haljastuses kasutatakse seni vähe, vääriks enamat tähelepanu, kasutatakse pargi- ja alleepuuna. Liiki kohtame ka meie vanades mõisaparkides nagu Toila-Oru, Ida-Virumaal. On keskmiselt varjutaluv.

Paberikask ( B. papyrifera) on kuni 30 m kõrguseks kasvav, vanemas eas pisut rippuva võraga suur metsapuu Põhja-Ameerikast. Tüve koor omapärane ja õhuke, roosakas või valge, eraldub tüvelt suurte tükkidena, millele viitab ka liigi nimetus. Võrsed karedad, punakaspruunid, noorelt karvased, hiljem paljad. Lehed munajad, teritunud tipuga, jämesaagja, osaliselt kahelisaagja servaga, sügisvärvus leekivkollane. Isasurvad kuni 20 cm pikad, emasurvad rohekaskollased, kuni 5 cm pikad, kinnituvad peentele vaigustele lühikestele õieraagudele. Puit punakaspruuni värvusega, tugev, raske, hästi poleeritav. Haljastuses üks ilusamaid kaseliike helevalge tüve ja sügisel kuldkollaste lehtedega. Sobib kasutamiseks üksikpuuna, grupiti, alleepuuna jne. Meil kohtab üsna sageli mõisaparkides. On noorelt kiirekasvuline ja üsna varjutaluv, mullastiku suhtes vähenõudlik. Oma nõudlustelt ja omadustelt kaskede seas meenutab kõige enam arukaske.

Punane kask ( B. albosinensis) üsna madal, kuni 10...18 m kõrgune laipüramidaalse võra ja veidi rippuvate okstega puu Hiinast, Hubei provintsi lääneosast. Meil kasvab kõrgema põõsana või madala alla 10 m kõrguse puuna. Omapärane puu oranzikate võrsete ja roosakat kuni vasekarva värvi tüvekoorega, eriti kontrastne talvel valge lume taustal. Võrsed noorelt hajusate näärmetäppidega, hiljem paljad. Lehed munajad, pikalt teritunud tipuga, leheserv ebaühtlaselt kahelisaagjas. Õied rohekaskollased, rippuvad. Tegemist on väga dekoratiivse tüvekoorega kaseliigiga, milline on ka külmakindel ja mitte eriti nõudlik kasvutingimuste suhtes. Kuna on varapuhkev, kannatab hiliskülmade tõttu. Valgusnõudlik ja aeglasekasvuline, kuid kahjuks väga vähe kasutamist haljastuses veel leidnud. Tänu aeglasele kasvule sobib haljastuses ka väiksematesse aedadesse.

Kivikask ( B. ermanii) kuni 15 m kõrgune laiuvavõraline kestendava kollakasvalge pikiribadena kooruva rullikeerdunud tüvekoorega puu Jaapani, Korea, Hiina, Ida-Siberi ja Kaug-Ida mäestikest, Komandori- ja Kuriili saartelt. Suudab kasvada kivistel, kuivadel nõlvadel moodustades puhtpuistuid kuid kasvab seguliigina ka okas- ja lehtpuistutes. Kuivust taluv ja dekoratiivne liik tänu tüvekoore omapärasele keerdumisele. On pikaealine ja vähenõudlik kaseliik, milline võiks huvi pakkuda senisest palju enam haljastuses, samuti kuivade, kiviste alade metsastamisel.

Lamedalehine kask ( B. platyphylla) kuni 25 m kõrgune ja poolemeetrise tüvediameetriga valgekooreline, hõredama võraga kiirekasvuline puu, mis looduslikult on leitud Kaug-Idas, Mandzuurias, Koreas, Ida-Siberis, Hiinas, Jaapanis ja Kuriilidel. Lehed laimunajad kuni kolmnurkjad, lühidalt teritunud tipuga, puhkevad kevadel teistest kaskedest varem. Liik on lähedane oma väljanägemiselt arukasele ja meil seni haljastuses tagasihoidlikult kasutatud.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kask (Betula) peamiselt heitlehiste ühekojaliste tuultolmlejate kõrgete puude ja põõsastaimede perekond kaseliste sugukonnas, umbes 60 liiki. Pikkvõrsetele kinnituvad lehed vahelduvalt, lühivõrsetele kimpudena, abilehed varisevad varakult. Õied ühesugulised, urbadena, isasurvad arenevad sügisel 2...3 kaupa võrsete tipus, enamasti üksikult paiknevad emasurvad moodustuvad lühivõrsetel kevadel vahetult enne õitsemist. Tolmlemine toimub...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Lisaks varem teadaolevatele Eesti kõrgeimale kuusele (43,1 m, diameeter 71,7 cm), arukasele (36,0 m, diameeter 64 cm), männile (46,6 m, diameeter 67 cm ja harilikule haavale (40,8 m, diameeter 53 cm) leidsid üliõpilased Järvselja metsadest ka teadaolevalt Eesti kõrgeima sookase (27,6 m, diameeter 54 cm), valge lepa (31m, diameeter 32 cm), musta lepa (33,3 m, diameeter 63 cm) ja hariliku saare (35,2 m, diameeter 60,5 cm).

Senine Hendrik Relve poolt mõõdetud kõrgeim must lepp (34 m kvartalil 242 er 5) ja kadakas (14 m, Ahunapalu kalmistul) on hävinenud.

Järvseljal mõõdetud harilik pärn (34,5 mm, diameeter 60 cm) jääb Relve poolt 2003. aastal mõõdetud kõrgeimale pärnale Partsis (35 m) ainult poole meetriga alla.

Üliõpilaste arvates on puud saavutanud sellised mõõtmed tänu sobivatele kasvukohtadele. Puud on saanud segamatult kasvada väga kõrge vanuseni, sest nende kasvukohti on pika aja jooksul kaitstud.

Kõrgeima kuuse vanus on 250 aastat, männi vanus on 230 aastat, arukase, pärna, musta lepa ja saare vanus 140 aastat, sookase vanus 120 aastat, haava vanus 90 aastat ja valge lepa vanus 70 aastat.

Järvselja Õppe- ja Katsemetskond on tänaseks kõrgeimate puude leidmiseks paigaldanud suunaviidad ja puude juurde ka infotahvlid.

Kuna kõrgeim saar ja must lepp ja kõrge pärn paiknevad Järvselja looduskaitseala sihtkaitsevööndis, kus inimeste viibimine on keelatud, siis nende juurde suunaviidad ei juhata.

# data[].attributes.attachment_link.description
Lisaks varem teadaolevatele Eesti kõrgeimale kuusele (43,1 m, diameeter 71,7 cm), arukasele (36,0 m, diameeter 64 cm), männile (46,6 m, diameeter 67 cm ja harilikule haavale (40,8 m, diameeter 53 cm) leidsid üliõpilased Järvselja metsadest ka teadaolevalt Eesti kõrgeima sookase (27,6 m, diameeter 54 cm), valge lepa (31m, diameeter 32 cm), musta lepa (33,3 m, diameeter 63 cm) ja hariliku saare (35,2 m, diameeter 60,5 cm).

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Meie esivanemad tundsid puid läbi ja lõhki. Puid uuriti ja katsuti, neid katsetati ning pikapeale kujunes neist teadmistest tarkus, mis ütles, milline puu on pehme, milline kõva, mis annab rohkem vaiku, millel on parem kõla, mis ei anna maitset. Kõigi nende teadmiste najal valiti õige puu erinevate esemete, ehitustarindi osade, põllu- või käsitööriistade valmistamiseks. Kõige olulisem oli, et puu täidaks valmistatud esemena oma eesmärki ja saaks selles esile tuua oma parimad omadused, kusjuures puu juures kasutati enamasti ära kõik, mis kasutada kõlbas: tüvi, oskad, vitsad, juured ja koor. Paljut sellest teame tänapäevalgi, ent palju on ka unustuse hõlma vajunud.

KUUSK
Hariliku kuuse puit on ilus - peaaegu valge, helekollaka varjundiga, nõrgalt läikiv. Aastaringi sügisene tumedam osa on kevadisest heledamast osast selgelt eristatav. Aeglaselt kasvanud kuuse puit on aga roosakas. Kuusepuit on kerge, pehme, hästi töödeldav ja lõhestatav. Seetõttu leidis ta meie esivanemate majapidamisest kasutust mitmete põllutööriistade valmistamisel. Noorest kuusepuust ja tema okstest saadi materjali aiaehituseks, punumiseks ja sidumiseks. Kuuse juurpuu leidis kasutust nii reejalastena kui ka kalapüügivahendites. Suur osa veenõusid tehti tänu vaigusele ja kergele puidule just kuusest. Kuusk on kõlava puiduga ja oma erilise kõla tõttu valisid juba meie esivanemad selle, et valmistada mitmesuguseid muusikariistu. Ja kuuse koorgi kasutati ära - seda kasutati naha parkimisel ja katusekattematerjalina. Vaiku tarvitati seebi keetmiseks ja puuanumate parandamisel. Kuuseokstest tehti jalamatte.
MÄND EHK PEDAJAS
Mänd on teada-tuntud ehitusmaterjal, parem kui kuusk, kuna ta on heade mehaaniliste omadustega. Esivanemad kasutasidki peamiselt mändi ehituspalgina ja erinevate paatide tegemisel. Ning mänd sobis imeliselt ka mesilastele tarupuuks. Männid on muide Eestis kõige levinumad mesipuud - selles elavad metsmesilased. Männist aeti ka tõrva, millega tõrvati vankrirattaid ja reejalaseid, veesõidukeid ja rasvaga segatuna määriti ka jalanõusid. Männikorbast tehti võrguujukeid.
KASK EHK KÕIV
Tavaelus nimetatakse arukaske või sookaske kaseks, meie kliimas on arukask kõige levinum puuliik männi järel. Kask on tugev ja elastne ning väga hinnatud tarbepuu, ka meie esivanemad pidasid teda parimaks mööblivalmistamisel, ent sellest tehti ka rangipuid, reejalaseid, vankreid ja härjaikkeid. Kasepahast meisterdati kausse ja väiksemaid tarbeesemeid, kase okstest aga luudasid. Kasetohtu kasutati ahjus küpsetusalustena, isolatsioonimaterjalina mätas- ja laudkatuste all, saapataldades, punuti karpe, paunu, märsse. Vanadelt kõdunenud kaskedelt korjatud tohust aeti tökatit, mida kasutati saapamäärde ühe koostisosana. Kase tuhka kasutati pesu pesemisel.

PIHLAKAS
Kuigi pihlaka puhul jäävad eelkõige silma kaunid marjad, leidis ka pihlakapuit kasutust. Pihlaka kõvast puidust sai vanasti häid tööriistavarsi, rehapulki, ratta- ja reekodaraid. Eriti hinnatud oli pihlakast vankritelg, mida ei pidanud tema libeduse tõttu määrima. Pihlakast tehti kauni punaka läikega mööblit.
PÄRN EHK NIINEPUU
Pärnal on hea omadus, et kuivades ei tõmba see kuskilt kokku, ei lähe kõveraks ega pragune ära. Seetõttu kasutatigi pärna puitu tünnide, mööbli ja paljude väiksemate tarbeesemete, sealhulgas kausside ja meenõude valmistamiseks, aga ka nikerdamiseks. Pärna koore alumisest kiulisest kihist, niinest, tehti nööri, köisi, hobuseriistu, sõelapõhju, nuustikuid puunõude ja saunas endagi küürimiseks. Vanade pärnade suurtest kooretükkidest, nn koskedest valmistati saanidele keresid. Noorte pärnade õhukesest painduvast koorest, eriti Eesti lõuna- ja idaosas, tehti viiskusid. Paksemast pärna koorest valmistati karpe, külimitte, vakku.
TAMM
Tammepuit on kõva ja vastupidav, tema aastaringid eristuvad selgelt. Ka meie esivanemad hindasid tema vastupidavust ning valmistasid temast mööblit, uksi, dekoratiivesemeid, vaate ja põllutööriistasid. Ammu enne leivavilja leiutamist tehti tammetõrudest jahu ja arvatakse, et esimesed leivapätsid küpsetati just tammetõrujahust.

KADAKAS
Kadaka puit on ilusa tekstuuriga, aastarõngad on ilusad käänulised ja tihedad, ta on väga meeldiva lõhnaga ja sitke. Talus valmistati kadakast enamasti kõik lauanõud: lähkrid, piima- ja võipütid, kannud, lüpsikud, lusikad. Oksi tarvitati nõu- ja sidumisvitsteks, samuti korvipunumiseks. Kadakas oli muinasajal tähtis materjal relvastuse valmistamisel. Kadakast sai ka vastupidavad aiateibad.

LEPP JA SANGLEPP
Halli lepa puit sisaldab rohkesti värv- ja parkaineid - puud langetades või koorides muutub valge lõikepind õige pea punaseks. Rahva omaaegset mõttemaailma on see lepa "ruske veri" tugevasti mõjutanud, mitmes läänemeresoome keeles on lepp vere sünonüümiks ja punase värvuse tähistajaks. Nii on lepatriinu saanud oma nime värvi järgi, mitte aga sellepärast, et ta kuidagi eriliselt lepapuud armastaks.

Leppa peeti juba ammusel ajal risupuuks, sellele osutab ka tema laialt tuntud nimetus - pasklepp. Ka mitmed muud lepaga seotud keelendid on tihti halvustava maiguga: lepalehed tähendavad raha, mis midagi ei maksa, lepikuliisu on võsas salaja aetud puskar jne. Et hall lepp kasvab ja taastub kiiresti, siis kasutati seda kütteks ja suitsutamisel. Halli lepa puitu on kasutatud naha parkimisel ja värvimisel.

Sanglepa kasutati piima- ja võinõude valmistamisel, sest see ei andnud mingit kõrvalmaitset. Sanglepa noori kleepuvaid lehti kasutati kirbutõrjeks ja mõnel pool ka seebi asemel.
HAAB
Haab ei ole samuti väga hinnas puu olnud, kuid üht-teist kasulikku on temast tehtud ikka ja kõige kuulsam neist on haavatüvest õõnestatud paat ehk haabjas. Haabjas on üks vanemaid paaditüüpe soome-ugri rahvaste seas. See on ühepuupaat, mis tahutakse välja ühest tüvest. Ent haavapalkidest ehitati siiski ka hooned. Haavalaastu kasutati katusematerjalina, noortest haabadest tehti katusesarikaid ja rehavarsi. Haava tüvest lõhestatud laudadest tehti rahvapäraseid suuski (Põhja-Eestis suksed). Õhukesest haavalauast painutati mitmesuguseid vakku ja kaste. Et haab ei anna kõrvalmaitset, sai temast valmistada ka puulusikaid ja puunõusid.

PAJU, REMMELGAS
Üldiselt on nii, et paju on põõsas ja puuks kasvanud paju nimetatakse remmelgaks. Paju on olnud hea materjal mitmesuguste väiksemate esemete valmistamiseks. Kevadel lahtise koore ajal tehti pajuvilet. Jämedamast pajust, tavaliselt raagremmelgast, on spiraalselt koort lõigates tehtud karjapasunaid. Pajudest on punutud korve, mõrdu ja vähinattasid, jämedateks punutisteks on kasutatud ka rabeda remmelga oksi. Paju kõlbas ka tünnivitsaks. Väikesest hundipajust tehti vastupidavaid luudasid ja lastele korvikesi.
Parkainerikkad vetruvad haokood kõlbasid vanasti tee täiteks. Loogapuuks kasutati hõbe- ja raudremmelgat ning vesipaju, aga ka rabe remmelgat. Ka ree-ehituses läks paju vaja. Rabeda remmelga tüvest tehti pakktaru. Pajukoore ribad kõlbasid nii vikati kinnitamiseks löe otsa kui aiavärava parandamiseks.
LOE KA: PUIDUKOOL | Lehis - vähetuntud, kuid suurepärane ehitusmaterjal Pime, suitsune ja räpane - veel 200 aastat tagasi elasid meie esivanemad täiesti uskumatutes tingimustes

# data[].attributes.attachment_link.title
Meie esivanemate tarkust - kuidas kasutada puitu nii, et midagi raisku ei läheks!

# data[].attributes.attachment_link.description
Meie esivanemad tundsid puid läbi ja lõhki. Puid uuriti ja katsuti, neid katsetati ning pikapeale kujunes neist teadmistest tarkus, mis ütles, milline puu on pehme, milline kõva, mis annab rohkem vaiku, millel on parem kõla, mis ei anna maitset. Kõigi nende teadmiste najal valiti õige puu erinevate esemete, ehitustarindi osade, põllu- või käsitööriistade valmistamiseks.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Riikliku kaitse alla on see kask kuulunud aastast 1959. Tõsi, teda ümbritsevate puude hulgast ei paista rekordiomanik välja enam ammu. Ka sai ta ilmselt kunagi välgutabamuse ning tema tüvi kasvas ebatavaliselt haruliseks.

1997. aasta maakatastri andmetel oli Põndi kase ümbermõõt 238 cm ja kõrgus 21 meetrit. Tüvi oli juba toona osaliselt pehkinud ning altpoolt õõnes.

Kuna Saaremaaga ühte kasvanud endise laiu tippu viiv 4 km pikkune tee on autoga raskesti läbitav ja puu asukoht viitadega märgistamata, jäi Põndi kase murdumine avaliku tähelepanuta.

"See võis juhtuda peale mulluseid jõulupühi, 26. detsembril oli siin selline tormine ilm ja mõni päev enne seda oli puu veel püsti," rääkis Riina Pihl, kelle maa piirile kask jääb.

Pihl teavitas sündinust nii keskkonnaametit kui ka valda. Ta käis ka kohale tulnud keskkonnainimestele puud näitamas ning andis loa oma tehtud piltide kasutamiseks riiklikus andmebaasis. Pildid lisatigi loodus.keskkonnainfo.ee andmebaasi, kuid kirjeldus jäi muutmata ning andis veel selle teisipäevani teada, et puu seisukord on rahuldav.
Nüüd on siiski lisandunud teave hävimisest.
Eesti Looduse infosüsteemi haldava keskkonnateabe keskuse looduskaitse osakonna juhataja Kaire Sirel ei tea, mis murdunud puust edasi saab. See jääb tema sõnul keskkonnaameti otsustada. "Vahel jäävad sellised põlispuud ka murdununa sinna, kus nad on," selgitas ta.

Keskkonnaamet teatas pressiesindaja Ele Rõigase vahendusel, et seal ei teata murdunud kasest midagi. "Meie ametnikud üksikute looduskaitse all asuvate objektide igapäevase kontrollimisega ei tegele," selgitas Rõigas.

Selgus, et suures ametkonnas on aasta algul kase kohta tulnud info hajunud ning pole õigete inimesteni jõudnud.

Tagantjärele on ka keeruline öelda, kes koos Pihliga puud vaatamas käis, aga keskkonnaametist need inimesed Rõigase sõnul kindlasti polnud.

Nüüd lähevad ameti inimesed kaitse all oleva puu olukorda selgitama. Kui seis selge, saab otsustada, kas lubada maaomanikul kask pliidipuudeks puuriita viia või jääb puuhiiglane veel huvilistele vaadata. Päriselt kadunud see ju veel pole!

Laimjala valla kodulehe andmetel on piirkonnas kolm looduslikku vaatamisväärsust - kaks kivi ja üks kask.

# data[].attributes.attachment_link.title
Eesti vanim kask murdus märkamatult - Maaleht

# data[].attributes.attachment_link.description
Riikliku kaitse alla on see kask kuulunud aastast 1959. Tõsi, teda ümbritsevate puude hulgast ei paista rekordiomanik välja enam ammu. Ka sai ta ilmselt kunagi välgutabamuse ning tema tüvi kasvas ebatavaliselt haruliseks. 1997. aasta maakatastri andmetel oli Põndi kase ümbermõõt 238 cm ja kõrgus 21 meetrit.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sookask
(Betula pubescens)
karune kask, sokikask, sookõiv, suukõiv

Tihtipeale ei osata sookaske arukasest eristada. Eks nad ole ju mõlemad ühtmoodi tavalised ja nende kasutamisvõimalusedki on ühesugused. Kuid neil vahe tegemine polegi igakord nii keeruline. Kõigepealt võib märgata, et ühtedel kaskedel on oksad rippuvad, teistel aga rohkem taeva poole suunatud, teine on sookask. Siis võib kaugelt tähele panna veel puu tüve: sookasel on see peaaegu aluseni valge või siis vaid õhukese musta korbaga, arukasel aga paksu sügavate lõhedega korbaga juba üsna noores eas ja üsna kõrgele välja. Kui puule lähemale minna ja oksa lähemalt vaadelda, võib märgata, et sookase noored võrsed on tihedalt rohekashallide karvadega kaetud, kuid arukasel pole üldse karvu, on vaid vahatäpid. Sookase leht on ümaram, arukasel peaaegu rombjas. Ning lõpuks, ega nimesidki puudele päris juhuslikult panda - sookask kasvab niiskemas kui arukask.

Sookask on sageli jändrikum arukasest ja ka veidi aeglasema kasvuga, seepärast ei saa tema puitu nii laialt kasutada kui arukase oma, kuid sobib ta kõigeks sama hästi. Nii saab arukase puidust vineeri, suuski, kütet, tõrva, äädikat, atsetooni ja veel hulka kasulikku ning ilusat mööblit. See-eest aga valget tohtu, millest kauneid meeneid ja häid määrdeõlisid valmistada, on sookasel tunduvalt rohkem. Ka luuad tulevad sookase okstest paremad, sest nad on tugevamad, jäigemad ja peavad nii pikema aja vastu. Kaselehed on toiduks kitsedele ja vaksikute röövikutele, paljud linnud maiustavad talvel pungadega ja kase õite ning urbadega. Urbasid on neil kahesuguseid: ühed on isasõitega, need ilmuvad puule juba sügisel ning on suhteliselt pikad; teised on emasurvad, need tekivad alles kevadel ja on isasurbadest lühemad. Kase vili on kahe tiivaga pähklike.

Ka sookase pungad, lehed ja tõrv on levinud ravimitena ja neid peetakse isegi veidi paremateks kui arukase omi. Pungad aitavad haigeid krampide ja maotegevuse häirete korral, aga parandavad ka sapi, uriini ja higi eritamist, peale selle sisaldavad pungad vitamiini C ja veel teisi kasulikke aineid. Pungade kogumisest vaata aga arukase juurest. Teha võib neist lihtsalt teed: teelusikatäis pungi poole klaasi kuuma vee kohta ja päeva jooksul ära juua.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sookask (Betula pubescens) karune kask, sokikask, sookõiv, suukõiv Tihtipeale ei osata sookaske arukasest eristada. Eks nad ole ju mõlemad ühtmoodi tavalised ja nende kasutamisvõimalusedki on ühesugused. Kuid neil vahe tegemine polegi igakord nii keeruline. Kõigepealt võib märgata, et ühtedel kaskedel on oksad rippuvad, teistel aga rohkem taeva poole suunatud, teine on sookask.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kaskede hulka kuulub ligikaudu 60 liiki heitlehiseid ühekojalisi puid ja põõsaid põhjaparasvöötmes.
Põhjamaades esineb kolm kaseliiki: arukask, mis kasvab kuivas pinnases, sookask, mis kasvab niiskes pinnases, ja vaevakask, mis kasvab tundrutel madalate põõsastena.
Kask on valge tüvega. Lehed on väiksed ja peaaegu kolmnurksed.
Õitseb lehtede puhkemise aegu- mai alguses. Õisi tolmeldab tuul.
Kase viljad ja seemned küpsevad hilissuvel ja tuulisel päeval sajavad need miljardite kaupa puude otsast alla.
Kask kasvab kiiresti. Kahekümneaastane puu võib olla 15 meetrit kõrge.
Pärast männi- ja kuusemetsa maharaiumist tärkab raiesmikul peagi tuhandete kaupa kaski.
Kased kuuluvadd meeldivaima välimusega puude hulka, sest nad on sihvakad ja heleda koorega ning nende lehed on sügisel kuldkollased.
Paljudest kaskedest saab paberimassi, mida kasutatakse paberi tootmiseks. Kuid kasepuidust tehakse ka ilusat heledat mööblit ja sageli kütavad inimesed oma maju kasehalgudega.
Kanada indiaanlased valmistasid oma kanuusid kasetohust.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kaskede hulka kuulub ligikaudu 60 liiki heitlehiseid ühekojalisi puid ja põõsaid põhjaparasvöötmes.Põhjamaades esineb kolm kaseliiki: arukask, mis kasvab kuivas pinnases, sookask, mis kasvab niiskes pinnases, ja vaevakask, mis kasvab tundrutel madalate põõsastena.Kask on valge tüvega. Lehed on väiksed ja peaaegu kolmnurksed.Õitseb lehtede puhkemise aegu- mai alguses.