# data[].attributes.headline
היום שנית עברנו בעשן
והיג

# data[].attributes.body
היום שנית עברנו בעשן
והיגענו לסיני ולגולן
לא עצרנו, לא עייפנו
רק את השלום רדפנו
ואנחנו עוד נביא אותו לכאן!

# data[].attributes.headline
ויתד תקעו בארץ האבות
בקד

# data[].attributes.body
ויתד תקעו בארץ האבות
בקדחת הם חלו פה
מחמסינים הם סבלו פה
אבל משהו לחש בלבבות -

# data[].attributes.headline
שירי עלייה - ליאור שולגין ויונתן ניימן ט'1

# data[].attributes.subject
שירי עלייה - ליאור שולגין ויונתן ניימן ט'1

# data[].attributes.body
הפוסטר שלי מתאר רגעיים מן העלייה במילים מהשיר - אין כבר דרך חזרה
בתמונה הראשונה מתואר שניסו לשמור על אזרחי ישראל (פלשתינה) אם מה שהיה להם, חרבות ומקלות.
והתמונה השנייה מחזקת את התמונה הראשונה בכך שכאשר מלחמת עולם הייתה עומדת לפרוץ החיילים שלנו עדיין יצאו להילחם בשביל העם והמדינה
ובתמונה השלישית מתארים שאחרי כל המלחמות ועשן הקרב הם ניצחו בקרב ועדיין יכולים להילחם גם אם זה טוב או אם זה רע.

# data[].attributes.headline
מקל אבל הם נלחמו בכל מה ש

# data[].attributes.body
מקל אבל הם נלחמו בכל מה שיש 

# data[].attributes.body
כתבו טל שפירא וליאור קוסייב
אנחנו בחרנו במשימה 2 והקטע שבחרנו הוא הפזמון כי לדעתנו הפזמון הוא החלק הכי טוב בשיר כי אם לא למה לחזור עליו כל כך הרבה פעמים וגם הפזמון די מתאר את מה שהשיר אומר כי אם זה טוב ואם זה רע אין כבר דרך חזרה

# data[].attributes.headline
ושא שבחרתי זה קשיים בעליי

# data[].attributes.body
ושא שבחרתי זה קשיים בעלייה 

# data[].attributes.headline
שירי עלייה- עמית וקיריל, ח'1.

# data[].attributes.subject
שירי עלייה- עמית וקיריל, ח'1.

# data[].attributes.body
בחרנו בפסקה האחרונה, שהיא:
"היום שנית עברנו בעשן
והיגענו לסיני ולגולן
לא עצרנו, לא עייפנו
רק את השלום רדפנו
ואנחנו עוד נביא אותו לכאן!"

אנחנו בחרנו בבית האחרון של השיר הזה כי זה מסביר על איך האנשים שעלו לישראל רצו שלום בזמן שהארצות סביב ישראל רדפו אחריהם אחרי ההבטחה שלהם להקים מלחמה אחרי שהם הכריזו על הקמת ישראל. הם פשוט רצו שלום ובינתיים רדפו אחריהם בלי סיבה, אחרי 2000 שנה

# data[].attributes.headline
שירי עלייה - מייקל טרכטנברג, ארטיום ברוורמן ט'1

# data[].attributes.subject
שירי עלייה - מייקל טרכטנברג, ארטיום ברוורמן ט'1

# data[].attributes.body
הפוסטר שאנחנו יצרנו בסך הכל מדבר על הרבה דברים  שהיו בתקופת העלייה, אבל הדבר המרכזי שאנחנו התרכזנו עליו זה העוני שהיה אז: בתקופת העלייה ליהודים לא היה הרבה כסף, ובגלל זה הם היו צריכים לגור במעבורות עם קצת אוכל ובגדים, היתוש מסמל את העקיצות שקיבלו העולים מכל בעלי החיים שלא היה להם חיסון נגדם, והדגל מסמל את ההקמה של המדינה עם העלייה.

# data[].attributes.attachment_link.title
עיצוב ללא שם (3)

# data[].attributes.headline
שירי עלייה, מיכאל נרובליאנסקי ח1

# data[].attributes.subject
שירי עלייה, מיכאל נרובליאנסקי ח1

# data[].attributes.body
"והיום שנית עברנו בעשן
והיגענו לסיני ולגולן
לא עצרנו, לא עייפנו
רק את השלום רדפנו
ואנחנו עוד נביא אותו לכאן!"

במפת ישראל זאת מסומנים המקומות אותם כבשה ישראל במלחמת ששת הימים.

# data[].attributes.headline
שירי עלייה ח'1

# data[].attributes.subject
שירי עלייה ח'1

# data[].attributes.body
✨גבריאלה גולן, יעל מזרחי ומורין רוזן✨ ח'1

הבית שבחרנו:
"והיום שנית עברנו בעשן
והיגענו לסיני ולגולן
לא עצרנו, לא עייפנו
רק את השלום רדפנו
ואנחנו עוד נביא אותו לכאן!"

בחרנו לעשות את מפת ישראל ולהמחיש את המצב הקשה שהיה לבילויים. הארצות מסביב לישראל תקפו ואיימו במלחמות. הבילויים רדפו את השלום ורצו להקים מושבות וקיבוצים, להקים משפחות ולהרבות את עם ישראל.

# data[].attributes.headline
שירי עלייה-אנדרי ליר ט'1

# data[].attributes.subject
שירי עלייה-אנדרי ליר ט'1

# data[].attributes.body
בפוסטר שלי תיארתי את הקשיים המרכזיים של יהודים בישראל.הקושי המרכזי ראשון של יהודים היה עלייה לישראל,באותה תקופה הבריטים שלטו בישראל והם לא נתנו לעלות ליהודים לישראל.בגלל זה הרבה יהודים לא הצליחו לעלות לישראל.הקושי המרכזי שני זה השכנים שלנו שלא היו שמחים להקמת ארץ ישראל ונסו לשבור את ישראל בעזרת מלחמות שונות כמו מלחמת העצמאות ומלחמת יום הכיפורים.היו גם הרבה קשיים בתוך הארץ עצמה,אבל בכול זאת הצלחנו להקים מדינה ולהבין שזה הבית שלנו.

# data[].attributes.headline
עליהה ל ארץ ישראל רוברט אפשטיין

# data[].attributes.subject
עליהה ל ארץ ישראל רוברט אפשטיין

# data[].attributes.body
הנושא שבחרתי זה קשיים בעלייה לישראל , הרבה אנשים רצו לעלות לישראל אבל הברטים שהיו באותו זהמן בארץ לא נתנו לאנשים לעלות , הם הכריחו את הספינות המלאות באנשים לחזור חזרה אל ארצם , ורק מעטים הצילחו להגיעה לארץ ישראל בשחיה .
אנשים אחרים היו צריכים לעלות לישראל בהליכה במדבר  בחום לוהט ולבסוף  הם הגיעו לארץ ישראל.

# data[].attributes.attachment_link.title
Дизайн без названия

# data[].attributes.headline
שירי עלייה - ולד גריאזנוב ט'1

# data[].attributes.subject
שירי עלייה - ולד גריאזנוב ט'1

# data[].attributes.body
בחרתי לעשות את מפת ישראל ולהמחיש את כל הבעיות שהיו באותה התקופה ליהודים שעלו לארץ ישראל ורצו להקים מדינת לאום לעם היהודי ונאלצו להתמודד עם הרבה קשיים: מלחמות, מחלות, עוני, רעב, הבריטים ששלטו באותה התקופה באזור והקשו על היהודים לעלות לארץ.

# data[].attributes.headline
שירי עלייה הוספת בתים- דוד צאלקרופ,דניאל כוחן,ליאור זוורוב

# data[].attributes.subject
שירי עלייה הוספת בתים- דוד צאלקרופ,דניאל כוחן,ליאור זוורוב

# data[].attributes.body
לוחמי העיר קנסו פה
מסכות לא עטו פה
אבל גם בקושי
אנחנו לא ויתרנו
כי גם את פרעה ואת הנאצים עברנו
כי אם זה טוב ואם זה רע
אין כבר דרך חזרה.
אין כבר דרך חזרה!
כולנו בבתים עד ידעה חדשה
אבל תן חיוך כי מס הכנסה
עדין לא אסף את כול הקופה
אז תן חיוך וקול שמחה
כי גם אם רע ועצוב תזכור
שגם את זה נעבור כי
אם זה טוב ואם זה רע
אין כבר דרך חזרה.
אין כבר דרך חזרה!

# data[].attributes.headline
שירי עלייה-סטיב דונץ ט'1

# data[].attributes.subject
שירי עלייה-סטיב דונץ ט'1

# data[].attributes.body
הפסוטר שלי מציג את המדינות שמהם עלו לארץ ואני מכוון לתקופה של מעט אחרי השואה ומלחמת העצמאות וגם בתקופות האלו עלו לארצנו המון יהודים או אנשים שרוצים לחיות כאן. כשהשואה הסתיימה אנשים נלחמו על המדינה הזאת הם לא הספיקו להתיישב ולהרגע מכל מה שקרה כבר יש להם מלחמה. כדי להציל את ישראל הם היו חולים ממה שקרה להם בגרמניה וכולם היו רזים כמקל אבל הם נלחמו בכל מה שיש להם בשיביל שהמדינות שחלק מהן מצויינות בפוסטר יוכלו לאפשר לנו לחיות בשלום ולהנות בארצנו.

# data[].attributes.headline
שירי עלייה-אמיר קריבנקו ט'1

# data[].attributes.subject
שירי עלייה-אמיר קריבנקו ט'1

# data[].attributes.body
הפוסטר שלי משקף את היהודים שעלו לארץ ישראל ונלחמו על חייהם בשביל להקים מדינה יהודית,כאן בארץ ישראל.
רוב העולים שעלו לארץ חלו בקדחת מהביצות,הם הקימו ונלחמו על משבותיהם ברחובות,בגדרה,פתח תקווה ולחדרה.
היהודים בארץ נלחמו במלחמת ששת הימים על שטחיהם.
היהודים רצו שלום עם שכניהם,רצו להקים קיבוצים בארץ ישראל ולהתפתח וחזונם הוא השלום.

# data[].attributes.headline
הפסוטר שלי מציג את המדינו

# data[].attributes.body
הפסוטר שלי מציג את המדינות 

# data[].attributes.headline
שירי עלייה ח'1

# data[].attributes.subject
שירי עלייה ח'1

# data[].attributes.body
קטרינה מלשוק ותמרה חנה זק"ש
הפוסטר שלנו, משקף את העלייה הראשונה בה מתואר, מאבק.
״על סוסים רכבו עם רחב ומקל״ : משפט זה, מתאר כוננות למלחמה. הם הכינו את הסוסים ואת כלי הנשק.
״לגרש כל מתנקש ומתנכל״ : משפט זה, מתאר את המטרה שהוצבה להם. לגרש מארץ ישראל, כל מתנקש ומתנכל.
״ברחובות ובגדרה פתח תקווה וחדרה״ : משפט זה, מתאר את המקומות בהם עבדו הבילויים.
״הם קראו לפלשתינה - ישראל.״ : משפט זה, מתאר את הכיבוש של ישראל על פלשתינה, ורדיפת השלום.
המחשנו בעזרת תמונות כל  משפט בבית זה.

# data[].attributes.attachment_link.title
_שירי עלייה_

# data[].attributes.body
ביל"ו

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
תנועת בִּיל"וּ הייתה ארגון צעירים יהודי ציוני אשר הוקם ב א' בשבט ה'תרמ"ב, 21 בינואר 1882 בעיר חרקוב שב אוקראינה, אז חלק מ האימפריה הרוסית. שמה מורכב מ ראשי התיבות של הפסוק ( ישעיהו, ב', ה'). בתחילה קראה לעצמה הקבוצה בשם " דאבי"ו" - ראשי תיבות מ שמות, י"ד, ט"ו: . התנועה הוקמה לאחר ה פוגרומים, " הסופות בנגב", אשר התחוללו ברוסיה בעקבות רצח הצאר בידי מהפכנים, בשנת 1881. מייסדי ביל"ו הציבו לעצמם למטרה להתיישב ב ארץ ישראל. הם קראו להתחדשות פוליטית-כלכלית ורוחנית-לאומית של העם היהודי בארץ ישראל וכן ל התחדשות השפה העברית. הם נחשבים לקבוצה ה ציונית-סוציאליסטית הראשונה, בשל ניסיונותיהם בחיי שיתוף ו קומונה, ומאבקם בפקידי הברון רוטשילד, דבר שיצר חילוקי דעות קשים בינם לבין רוב תושבי ה מושבות האחרות בתקופתם.

תנאי המחיה היו קשים עבור כל נתיני האימפריה הרוסית בסוף המאה ה-19, אך במיוחד עבור האוכלוסייה היהודית, כתוצאה מהפוגרומים של " סופות בנגב" וממדיניות הממשלה הרוסית ב חוקי מאי, אשר נהוג לומר שנועדו "לגרום לשליש מן היהודים להגר, לשליש להיטבל ולשליש למות ברעב". מלבד יהודים עשירים, לרוב האוכלוסייה היהודית לא ניתן להתגורר מחוץ ל תחום המושב. בתוך תחום המושב נאסר על היהודים לחיות בערים הגדולות, כגון קייב, כמו גם ב כפרים אשר הכילו פחות מ-500 תושבים.

ממשלת הצאר גייסה את התושבים היהודים ל צבא הרוסי במספר רב יותר משאר האוכלוסייה. החיילים היהודים סבלו מ אפליה - הם נאלצו לעזוב את תחום המושב על מנת לשרת ביחידות הצבאיות שאליהן גויסו, אך כאשר היחידות קיבלו חופשה, אולצו החיילים היהודים לחזור לתחום המושב, גם כאשר שירתו באזור המזרח הרחוק הרוסי. חוקים נוספים התירו את גירושן של משפחות יהודיות שלא היה בהן מפרנס. במהלך מלחמת רוסיה-יפן, שופטים רבים ב אוקראינה ניצלו את העובדה כי הגברים היהודים הוצבו בחזית על מנת לגרש את בני משפחותיהם.

מצבה של האוכלוסייה היהודית ברוסיה החמיר בשנת 1881 לאחר ההתנקשות בחייו של אלכסנדר השני, אשר בעקבותיה התירה ה אוטוקרטיה הרוסית ל איכריה הנזעמים - ואף עודדה אותם - להוציא את תסכוליהם על שכניהם היהודים. בחודש מאי 1882 הוציא לפועל הצאר אלכסנדר השלישי את "חוקי מאי"; חוקי מאי אסרו על היהודים להתגורר בערי האימפריה הרוסית שהכילו פחות מ-10,000 תושבים, והסדירו את המכסות האנטי-יהודיות במוסדות האימפריה, אשר השאירו אלפי יהודים ללא מקצוע ו מחוץ לאוניברסיטאות. כתוצאה ישירה מחוקי התושבות החדשים גורשו מאות אלפי יהודים מן הערים והכפרים שבהם גרו משפחותיהם במשך דורות. תחילת המאה ה-20 הייתה נקודת השיא ב דיכוי האוכלוסייה היהודית ברוסיה.

היהודים הגיבו ללחצים שהופעלו עליהם בדרכים שונות: היו שראו את עתידם ברוסיה והצטרפו למפלגות ה סוציאליסטיות, בעוד שאחרים האמינו כי עתידם שוכן מחוץ לתחומי רוסיה ובעקבות כך היגרו ל מערב ובהם תנועת עם עולם וההגירה לארגנטינה. יהודים אחרים כמעט ולא התייחסו לשינויים שהתרחשו בעולם, והמשיכו לחיות אורח חיים דתי בשטחי האימפריה הרוסית. יהודים אחרים בחרו בכיוון ההפוך והחליטו להתבולל באוכלוסייה הרוסית. בנוסף, בין האפשרויות האידאולוגיות אשר עמדו בפני היהודים ברוסיה ב סוף המאה ה-19 הייתה התנועה הציונית - התנועה שביקשה ליצור בית לאומי לעם היהודי ב ארץ ישראל.

בטרם החלו הרדיפות הגדולות של היהודים, נהגו יהודים לעלות לארץ ישראל בדרך כלל בשלב מאוחר בחייהם על מנת למות בה. גם מהגרים צעירים יותר היו אנשים דתיים, ללא שאיפות פוליטיות, אשר התקיימו בעיקר בעזרת תרומות של יהודים מחו"ל.

אף על פי שניתן למצוא מקורות לתנועת הציונות הנובעת משאיפת בניין פוליטי לאומי בזמנים קדומים במהלך ההיסטוריה היהודית, ב עליית תלמידי הגר"א ועליית תלמידי רבי יהודה אלקלעי, ה אידאולוגיה עצמה התגבשה ככוח משמעותי בחיים היהודיים רק במהלך שנות השמונים של המאה ה-19. באותו עשור היגרו כ-15,000 יהודים, רובם מאזור דרום רוסיה, לארץ ישראל בכוונה לחיות בה - בניגוד לאלה שעלו כדי למות ולהיקבר בה - וחלק אף היגרו על מנת לעבוד בה ב חקלאות, בניגוד לאלו שעלו במטרה ללמוד. גל העלייה הזה, במהלך שנות השמונים של המאה ה-19, נקרא " העלייה הראשונה".

הציונות נתפשת לרוב כסוג של לאומיות, אך לציונות היו באותה עת גם היבטים כלכליים ותרבותיים. הרעיון הכלכלי העיקרי שעמד בבסיס התנועה הציונית היה כי על היהודים לנטוש את המקצועות שאפיינו אותם, כגון פונדקאות, משכונאות ו מסחר-זעיר, לטובת שיבה אל האדמה ועיבודהּ.

גרעין ההקמה של התנועה מנה כ-50 איש, רובם סטודנטים מ מעמד חברתי גבוה ובעלי נטייה סוציאליסטית, אך רק מיעוטם עתיד היה להגיע לארץ. מרכז התנועה היה בתחילה בחרקוב, ולאחר מכן ב אודסה. בראשם עמד ישראל בלקינד.

קבוצות ביל"ויות נוספות נוסדו גם בערים פטרבורג, מוסקבה, מינסק, אודסה, ניקולייב ועוד. לקבוצת הביל"וים היה אופי חלוצי עם שאיפה לעלות לארץ ישראל ול סוריה ולחיות חיי שיתוף.

ב ה' בתמוז ה'תרמ"ב עזבו הביל"ויים הראשונים את רוסיה ויצאו ל קושטא. שם הקימו משרד ביל"ויי, ושני חברים, משה מינץ ויהודה סנדמירסקי נשארו שם לנהל משא ומתן בסיוע לורנס אוליפנט האנגלי ו עות'מאן פאשה גיבור פלבן, בדבר יסוד מושבת ביל"ו בארץ-ישראל על אדמת הממשלה ה עות'מאנית; מאמצים אלה נכשלו. גם פניות לאנשי ציבור נוספים העלו חרס.

אנשי ביל"ו החליטו לעלות לארץ ישראל, על אף שחבריהם ברוסיה סברו שמוטב שיגיעו ל סוריה, שם ניתן היה לקבל קרקע בחינם. ב י"ב בתמוז יצאו ארבעה עשר חברים ובראשם ישראל בלקינד באונייה "צרס" לארץ ישראל. ביניהם הייתה גם אישה אחת: דבורה סירוט. ב- 6 ביולי 1882 ירדה הקבוצה ב נמל יפו. משהגיעו לארץ ישראל, שאפו חבריה להשתלב בתחום עבודת האדמה. חברי הקבוצה פנו לבית הספר " מקווה ישראל", שבו נתקבלו לעבודה כ פועלים במחיר של חמישה גרוש ליום. הם שכרו דירה ב בית אנטון איוב, ב פרדסים שבין יפו למקווה ישראל. הם היו קבוצת הפועלים היהודית השנייה בארץ (מלבד העלייה מתימן - אעלה בתמר), והם חיו חיי קומונה עם עזרה הדדית ותקנון משותף. הדירה ששכרו כללה שני חדרים, האחד עבור כל הגברים (13 במספר) והשני עבור דבורה סירוט. קליטתם במקום הייתה קשה, ובתחילה הם נעזרו על ידי קרל נטר שתמך בהם. במשך הזמן עלה מספרם ל-25. עם מותו של קרל נטר נותרו ללא משענת. התנאים הקשים והשכר הדל תרמו לסכסוכים ולחילוקי דעות בין רוב בני הקבוצה לבין ישראל בלקינד, שאותו ראו כשתלטן. בלקינד ואחיו נאלצו לעזוב את הקבוצה.

בנובמבר 1882 החלו לעבוד ב ראשון לציון, על אף התנגדות של חלק מבני המושבה שחששו מאופיים ה חילוני. הם עברו לגור במושבה זו בחודש שבט ה'תרמ"ג, והתקבלו שם בעקבות מכתב שכתב קרל נטר לברון. הם התקבלו לעבודה בשכר של פרנק ליום, בהשגחת הגנן הצרפתי דיגור, שמונה לסייע לתושבי ראשון לציון על ידי מנהל מקווה ישראל. מצבם הכלכלי היה קשה בשל היבולים הדלים והשכר הזעום ששולם להם. בקשותיהם לקבל סיוע, בין היתר מתנועת חובבי ציון, הושבו בשלב זה ריקם.

עד סוף 1884 נמנו בארץ 48 ביל"ויים, ואילו התנועה ברוסיה חדלה להתקיים. מצבם הכלכלי הוסיף להיות חמור ועל כך נוספו עתה גם מחלות וקשיים חברתיים, וחלק מהם התפזרו בתפוצות השונות כולל ארצות הברית. באותה שנה יסדו כמה מחברי ביל"ו את המושבה גדרה, כישוב שיתופי.

המעטים שנשארו הוסיפו להתמודד עם קשיים רבים, תוך שהם הופכים מודל ומופת לעליות שיבואו.

חלק מהבילויים הלכו ל נחלת שבעה שב ירושלים ויסדו בה קבוצה בשם " שהו" - שיבת - בראשות יחיאל מיכל פינס. קבוצה זו התפזרה אחרי כשנתיים. חלק מחבריה שבו לגולה, וחלק לראשון לציון.

חלק מהבילויים נשארו בראשון לציון לפי עצת מנהל מקווה ישראל, שמואל הירש, אשר הבטיח להם בשם הברון מפריז שיקבלו אחוזות קרקע כשאר האיכרים. שמות הבילויים אשר נשארו שם (לפי ספרו של מנשה מאירוביץ) היו: אבגוסטובסקי, ישראל בלקינד, פאני בלקינד, שמשון בלקינד, יואל דרובין, אלכסנדר הרכבי, חיים חיסין, פאניה חיסין-פריזר, דוד יודילביץ, מנשה מאירוביץ, חסיה צלליכין בינינסון, יהודה אידל צלליכין, ד"ר מנחם (מרק) שטיין.

קבוצה אחרת, לאחר שגורשה ממקווה ישראל, הקימה את המושבה גדרה, תוך שחבריה נעזרים ביחיאל מיכל פינס אשר רכש עבורם באמצעות "חובבי ציון" חלקת אדמה בת 3,300 דונם. הביל"ויים אשר הקימו את גדרה היו צבי הורביץ, שלמה זלמן צוקרמן, בנימין פוקס, דב ליבוביץ, יוסף ליס, יעקב שלמה חזנוב, יעקב מוהילנסקי, מנחם מנדל מוהילבסקי ואליהו סברדלוב. בסופו של דבר ישראל בלקינד הצטרף גם הוא לקבוצה.

תנועת ביל"ו הונצחה ב מושב שנקרא על שמה: כפר ביל"ו, אשר הוקם במבצע התיישבות האלף באזור רחובות, בשמו של צומת ביל"ו הסמוך למושב, דרומית לרחובות בילו סנטר ו בשכונת הבילויים בדרום רמת גן. גם המושב תלמי ביל"ו הסמוך לעיר נתיבות, נקרא על שם התנועה, לציון שבעים שנים לעליית אנשיה לארץ ישראל.

היחיד מבין הביל"ויים שזכה לראות את הכרזת המדינה היה מנשה מאירוביץ ( 1860- 1949) שעל שמו הוקמה חטיבת הביניים "אחרון הביל"ויים".

יש הרואים בעליית אנשי ביל"ו את "העלייה הראשונה" בהגדירם "עליה" כמגמה לשיבה אל קרקע המולדת כדי להאחז בה וליישב אותה. אחרים רואים בעליה זו כישלון קשה והם מונים כסיבות הכישלון: החילוניות המובלטת של הקבוצה, תנאי חיים קשים מאוד, ההתנגדות השמרנית ולעיתים החשוכה של היישוב הישן לאנשי ביל"ו, בירוקרטיה אכזרית ששלטה אז ביישוב הקיים בארץ ישראל, חוסר עזרה מיהודי הגולה וחילוקי דעות קשים בתוך הקבוצה עצמה.

ערך מורחב - חושו אחים חושו

בין השנים 1882 ל-1883 כתב הרב יחיאל מיכל פינס את השיר " חושו אחים חושו". בשנת 1884, כאשר הוקמה המושבה גדרה, החליטו הבילויים להפוך את השיר להמנון הבילויים והמושבה כאות תודה לפינס על עזרתו לתנועה.

מנשה מאירוביץ, מ"בילו" עד "ויעפילו", (רשם: יצחק סלע), הוצאת התחיה, 1947.

שולמית לסקוב, הביל"ויים, ירושלים : הספרייה הציונית, תל אביב: המכון לחקר הציונות - אוניברסיטת תל אביב, תשל"ט-1979.

עודד פייננגרש, "צבע בטבע", ספרית מעריב, תשמ"ו (1986), פרק 20 : בעקבות הביל"ויים, עמוד 127-132 .

שלמה נאמן, ראשיתה של הציונות כתנועה חברתית: ביל"ו, כתב העת זמנים, כרך 4, 1980.

אניטה שפירא, צומת ביל"ו, הוצאת עם עובד, 2019.

אוסף ביל"ו שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים.

שלמה נאמן, ‏ביל"ו - תנועת אמנציפציה וגוף מתנחל, ח, תשמ"ג

העלייה הראשונה של הביל"ויים, באתר מטח

ביל ו, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים

מנחם שטרן, בית יעקב עלו והלכו, פורסם במגזין סגולה

אמנון הורביץ, כאשר סבתא הייתה צעירה: חמש נשי ביל"ו מספרות, דבר, 9 באפריל 1954

ביל"ו, במהדורת האינטרנט של האנציקלופדיה היהודית בשפה הרוסית (ברוסית)

# data[].attributes.attachment_link.description
תנועת בִּיל"וּ הייתה ארגון צעירים יהודי ציוני אשר הוקם ב א' בשבט ה'תרמ"ב, 21 בינואר 1882 בעיר חרקוב שב אוקראינה, אז חלק מ האימפריה הרוסית. שמה מורכב מ ראשי התיבות של הפסוק ( ישעיהו, ב', ה'). בתחילה קראה לעצמה הקבוצה בשם " דאבי"ו" - ראשי תיבות מ שמות, י"ד, ט"ו: .

# data[].attributes.headline
 אין כבר דרך חזרה. 

# data[].attributes.body
 אין כבר דרך חזרה. 

# data[].attributes.headline
הבריגדה היהודית

# data[].attributes.subject
הבריגדה היהודית

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
פרטים

כינוי

חטיבה יהודית לוחמת, חַיִ"ל, הבריגדה העברית, הבריגדה

מדינה

הממלכה המאוחדת

שיוך

הצבא הבריטי

אירועים ותאריכים

תאריך הקמה

1944

תאריך פירוק

1945

מלחמות

מלחמת העולם השנייה

נתוני היחידה

כוח אדם

כ-5,000 מתנדבים בני היישוב היהודי בארץ ישראל

הבריגדה היהודית (ב אנגלית בשמה הרשמי: Jewish Brigade Group, וב עברית ידועה גם בשמות " חטיבה יהודית לוחמת" או ב ראשי התיבות, " חַיִ"ל", וכן בשם " הבריגדה העברית", ובפי רבים, בקיצור " הבריגדה") הייתה חטיבה ב צבא הבריטי שהורכבה כולה מ יהודים, בעיקר מקרב אנשי היישוב מ ארץ ישראל, כחלק מ התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה. בריטניה החליטה על הקמתה רק לקראת סוף מלחמת העולם השנייה - ביולי 1944. אחד מיוזמי הקמתה היה משה שרת, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית. להקמת הבריגדה הייתה חשיבות לאומית רבה. זו הייתה ה חטיבה ה צבאית הבריטית הראשונה במלחמת העולם השנייה, אשר כל חייליה ו מפקדיה היו יהודי ארץ ישראל בלבד, עם הווי עברי וסמלים ציוניים, אשר השתתפה ב מלחמה נגד גרמניה הנאצית.

הבריגדה היהודית נטלה חלק ב קרבות שנערכו להבקעת קו ההגנה הגרמני האחרון בצפון איטליה, "קו ג'ינגיס חאן", במסגרת החזית האיטלקית של בעלות הברית. בשיאה מנתה הבריגדה כ-5,000 חיילים - מעל ל-13 אחוזים ממספרם הכולל של המתנדבים מהיישוב היהודי בארץ ישראל לצבא הבריטי, שמוערך ב-38,000 חיילים. הבריגדה, על כל יחידותיה, שהתה בחזית מ- 3 במרץ 1945 עד 25 באפריל 1945, מהם שלושה שבועות בקרבות ממשיים.

בתום הלחימה באיטליה ועם כניעת מדינות הציר, המשיכו חיילי הבריגדה במשימות של ממשל צבאי ב אירופה. במסגרת זו הם הושיטו סיוע רב ל ניצולי השואה, ארגנו את הבריחה ואת עלייתם לארץ ישראל. רבים ממפקדי צה"ל ב מלחמת העצמאות רכשו את ניסיונם הקרבי והפיקודי במסגרת החטיבה.

הנהגת היישוב, באמצעות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, דרשה ולחצה במשך כל שנות המלחמה להקים יחידה עברית לוחמת המורכבת כולה מבני היישוב, עם סמל ודגל משלה, כדוגמת הגדודים העבריים ב מלחמת העולם הראשונה. לאורך כל שנות המלחמה התחמקו הבריטים ממילוי משאלה זו. המתנדבים מבני היישוב נשלחו לשרת ברגימנט האנגלי של הבאפס, ב חיל החפרים, ב רגימנט הארץ ישראלי (שכלל גם מתנדבים ערבים), אך לא ביחידה משלהם, בשפתם ותחת דגלם. רק בהתהפך גלגל המלחמה ולקראת סופה הסכימו הבריטים בשנת 1944 להקים את "הבריגדה היהודית".

החטיבה היהודית הלוחמת הורכבה משלושה גדודים של חיל רגלים שהוקמו על בסיס שלושת גדודי הרגימנט הארץ ישראלי, חיל תותחנים ויחידות עזר נוספות. ההחלטה על הקמת הבריגדה היהודית התקבלה בצבא הבריטי ביולי 1944, ומשרד המלחמה הבריטי הודיע על כך בפומבי ב- 20 בספטמבר 1944. למפקד הבריגדה מונה בריגדיר לוי בנימין, יהודי יליד קנדה, בעל רקע כללי ביהדות ובדיעבד סייע לשארית הפליטה להתאושש מ השואה ולהכינם לקראת עלייה לארץ ישראל.

החטיבה כללה שלושה גדודים של חיל רגלים שחלקם הורכבו מיחידות עבריות שפעלו בשירות הצבא הבריטי כבר מתחילת המלחמה בתוך מסגרות קיימות של הצבא הבריטי. היחידות העיקריות היו:

החיילים היו רובם מ ארץ ישראל. מספרם היה בתחילה 2,500, אך הגיע בסופו של דבר ל-5,000 חיילים. הם רוכזו תחילה במחנה "בורג אל ערב" שליד אלכסנדריה ב מצרים, שם הם התארגנו במסגרת החדשה. ממצרים הם הפליגו בחודש נובמבר ל איטליה. החטיבה הייתה חלק מהדיוויזיה ההודית השמינית, שהייתה שייכת לקורפוס החמישי, שהיה חלק מ המחנה השמיני. המחנה השמיני היה חלק מקבוצות המחנות החמש עשרה, אשר פקד עליהם הגנרל מארק קלארק ב זירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.

אחד מקציני היחידה היה אדמונד ליאופולד דה רוטשילד שהגיע לדרגת סרן.

ערך מורחב - לוי בנימין

מפקד הבריגדה היה בריגדיר (תת-אלוף) לוי בנימין, יהודי יליד קנדה. ידיעותיו ב יהדות לא היו רבות, אבל הוא התגאה ביהדותו וראה כבוד רב במינויו למפקד הבריגדה. במרוצת שירותו הצבאי בעולם נהג לשהות ב יום הכיפורים במקום בו יוכל לקחת חלק בתפילות. סוכם עמו על הדברים הבאים:

בשר חזיר לא יוגש לחיילי הבריגדה.

יום המנוחה הרשמי יהיה שבת.

לרב הצבאי תינתן רשות לארגן מטבח כשר.

הרב משה דב קספר, הרב הראשי לבריגדה מסכם: "כל ההחלטות הללו בוצעו הלכה למעשה".

מתוקף אחריותו ותפקידו כקצין בכיר בצבא הבריטי, נאסר עליו להיות מעורב ואף לדעת על המתרחש בתחום העברת הפליטים היהודים מ גרמניה ומ אוסטריה ל איטליה. עם זאת, לא רק שהיה מודע למבצע, אלא גם אהד אותו ונתן יד חופשית לפעולה זו.

ההגנה ומוסדות היישוב היהודי מינו באוקטובר 1944 מפקד בריגאדה מטעמם. היה זה שלמה רבינוביץ (לימים אלוף שמיר) בוגר קורס הקצינים הראשון שארגנו הבריטים למתנדבי היישוב. הפיקוד הפנימי שבראשו עמד רבינוביץ אמור היה לטפל בעניינים המיוחדים למתנדבי היישוב ששירתו בבריגאדה היהודית.

ההכרזה הרשמית על הקמת הבריגדה היהודית השתהתה, כמו ההחלטה על הקמתה. התעמולה הנאצית ניסתה לטעון כי היהודים אשמים בפרוץ המלחמה. ממשלת בריטניה סברה כי הקמת הבריגדה וההודעה על כך עלולה לגרום לה נזק תעמולתי. בסופו של דבר השתכנעו הבריטים בנחיצות הקמת הבריגדה כיחידה יהודית עצמאית.

ראש ממשלת בריטניה בזמן המלחמה, וינסטון צ'רצ'יל, הכריז בפרלמנט ב-28 בספטמבר 1944:

הממשלה החליטה למלא את בקשת הסוכנות היהודית לארץ-ישראל ולהקים בריגדה יהודית עצמאית שתשתתף באופן פעיל בקרבות. ישנו מספר רב של יהודים המשרתים בתוך צבאנו ובצבא האמריקאי בכל השירותים השונים. אבל נראה לי כדבר נכון באמת, שיחידה מיוחדת של אותו עם שסבל עינויים שאין לתארם מידי הנאצים, תהיה מיוצגת כחטיבה נפרדת.

חמישה ימים לאחר ההכרזה, אישר את ההחלטה גם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.

המוסדות הלאומיים של התנועה הציונית ראו בהקמת הבריגדה, בראש וראשונה, בסיס לאימון אזרחים לקראת הצבא העברי, שיוקם בעתיד. כמו כן, ראו בכך אמצעי להצלת יהודי הגולה על מנת להביאם לארץ ישראל. כאשר נוצרו התנאים הבסיסיים ללחימה תחת דגל לאומי ניתן העידוד לגיוס. וכך היה לבריגדה דגל שכלל מגן דוד על רקע צהוב, תג היחידה שכלל את שמה גם ב עברית והותר באופן גורף השימוש ב שפה העברית. בכך לא הסתיים תפקידם של המוסדות הלאומיים. הסוכנות מינתה מוסד שכונה "ועד בריגדה" שדאג ליצירת קשר עם המתנדבים בהכשרת החיילים לתקופה שלאחר שחרורם, בפעולות חינוך ותרבות ובעידוד העלייה של שארית הפליטה מאירופה.

הקשר בין החיילים היהודים ששירתו ב צבא הבריטי לבין יהודי ארץ ישראל ו המוסדות הלאומיים התקיים באמצעות רשת הרבנים הצבאיים בצבא הבריטי. כמחצית מהרבנים הצבאיים באו מארץ ישראל וכולם נדרשו לקבל את אישור הרבנות הראשית לארץ ישראל והסמכה לפעולותיהם מהרב הראשי לארץ ישראל יצחק אייזיק הלוי הרצוג. הרבנים דאגו לצורכי הדת של החיילים, אם כי רק חלק קטן מהחיילים היה שומר מצוות. עם זאת, רוב החיילים נטלו חלק בתפילות בציבור בימים הנוראים, שמעו את דברי הרבנים בכנסים יחידתיים ונעזרו ברבנים למשימות סוציאליות במסגרת תפקידם של קציני הדת בצבא הבריטי. חלק חשוב במיוחד היה להם, עם תום המלחמה, בעריכת נישואים למאות חיילים באירופה לבנות משארית הפליטה.

שלוש התמונות הראשונות באדיבות אריה בורוכוביץ.

ב-5 בנובמבר 1944 הגיעה הבריגדה היהודית לנמל טאראנטו בדרום איטליה על מנת להשתתף בכיבוש איטליה יחד עם כוחות בעלות הברית. מדרום איטליה עלו גדודי הבריגדה צפונה למחנה אימונים בעיירה האיטלקית פיוג'י, מקום הבראה ומרגוע, 70 ק"מ דרומית ל רומא. החיילים נכנסו למשטר חמור של אימונים לקראת יציאה לחזית. לאחר שלושה וחצי חודשים היו מוכנים לקרבות והצטרפו למחנה השמיני הבריטי להמשך כיבוש צפון איטליה.

לבריגדה היו 30 חללים וכ-150 פצועים.

במרץ 1945 הבריגדה נעה לצפון איטליה במטרה לסיים את השחרור של המדינה מהכובש הגרמני, אשר פלש לאיטליה בספטמבר 1943, אחרי שממשלת איטליה חתמה על הסכם שביתת נשק (למעשה כניעה ללא תנאי) עם בעלות הברית. לראשונה הגדודים מארץ ישראל נלחמו תחת דגל יהודי.

בטרם נכנסה החטיבה לקרבות היא הייתה בעמדות ההגנה וריתקה כוחות גרמניים. וכך אפשרה לחטיבות הבריטיות ו הניוזלנדיות להיערך לקרבות בגזרת בולוניה. החזית עצמה הייתה במזרח עמק הפו, ליד העיר רוונה. בתחילה חיילי הבריגדה נלחמו בגזרת אלפונסינה , המישורית הפתוחה, בה מרבית הלחימה התנהלה באזור ביצות שפלת קמצ'יו. לאחר מכן הבריגדה עברה לאזור הררי. מהצד הגרמני הייתה חטיבת צנחנים, המורכבת ממתנדבים צעירים בעלי ציוד משופר ונשק אוטומטי. בינה לבין המערך הגרמני עבר נהר הסניו, שהתפתל בעמק צר. באמצע אפריל 1945, כשלושה שבועות לפני כניעת הגרמנים באירופה הוצאה הבריגאדה מהלחימה והועברה למנוחה באזור בריזיגלה- פאנזה ובזה תמה השתתפותה של הבריגדה בלחימה.

השליטה בביקורת הגבולות בטרוויזיו

ב-18 במאי 1945, כעשרה ימים אחרי כניעת הגרמנים באירופה, החלו שלושת גדודי הבריגדה לנוע מאזור בריזיגאלה-פאנזה אל העיירה האיטלקית טרוויזיו, במשולש הגבולות בין איטליה, יוגוסלביה ואוסטריה. תפקידם החדש היה לפעול כחיל-מצב באזור. ואכן לאחר הגעתם לאזור טרוויזיו ב-22 במאי, הפעילו הגדודים, בין השאר, שמירות על מעברי הגבולות. אזור טארווזיו לא נפגע במלחמה מאחר שהוכרז אזור בתי חולים צבאיים והיה מוגן על ידי אמנת ז'נבה. בימים הראשונים בטרוויזיו גילו חיילי הבריגדה מספר חיילים גרמנים שניסו לחמוק אל אוסטריה, ועצרו אותם. באזור זה פעלו פרטיזנים יוגוסלבים במטרה לספח ליוגוסלביה שטחים שהיו שייכים ל סלובניה וסופחו לאיטליה בסוף מלחמת העולם השנייה. דבר זה הביא לוויכוחים קולניים וחילוקי דעות בין הפרטיזנים לבין המשטרה האיטלקית וקצינים בריטים. על מנת למנוע פיצוץ בין הכוחות השונים הציע מתתיהו דגן (קורנפלד) שהיה מפקד פלוגה ב גדוד הראשון של הבריגדה פשרה שהתקבלה על ידי כל הצדדים. על יוזמת פשרה זו הוענק למתתיהו "צל"ש המלך".

עם תום המלחמה, התארגנה בקרב חיילי הבריגדה בטרוויזיו קבוצה שנודעה בשם " הנוקמים" או "חוליית המוציאים לפועל". היחידה הוקמה בידיעת מיעוטם של קציני הבריגדה היהודים, ותוך מידור שאר חיילי הבריגדה, ומפקדי ההגנה בה. היחידה פעלה בעיקר ב צפון איטליה, אוסטריה ודרום גרמניה.

בנוסף, שימשה טרוויזיו כתחנת מעבר בלתי חוקית של יהודים מ שארית הפליטה, עקורים, ממזרח ו מרכז אירופה למערבה ולדרומה, לכיוון הנמלים באגן הים התיכון. מנמלים אלה עלו לאחר מכן העקורים לארץ ישראל. העובדה שחיילי הבריגדה שלטו על מעבר הגבול הגיעה לידיעת רבים מהניצולים, שהגיעו בשיירות למקום בדרכם לארץ ישראל.

בפונטבה, עיירה ליד טרוויזיו, היה מחנה צבאי נטוש. החי"ל אימץ אותו והפך אותו למקום קליטת פליטים יהודים, שהועלו לבסוף ל ישראל. בטרוויזיו הייתה תחנת רכבת, שדרכה הגיעו לעיר פליטים יהודיים רבים.

תקופת שהות הבריגדה היהודית בטרוויזיו סימלה את המפגש הראשון בין אנשי הבריגדה לבין ניצולי השואה. מסוף יוני ועד סוף יולי 1945 ביצעו אנשי הבריגדה בטרוויזיו מבצעי הברחה של יהודים דרך הגבול האוסטרי אל תוך איטליה. כמו למשל, בפרשת הברחתם של 350 יהודים מבודפשט, בהם כמה עשרות קרובי חיילים, שאותרו על פי רשימות מוכנות מראש. נהגי פלוגת ההובלה של הבריגדה הועסקו באותם ימים בהסעת חיילים בריטים לצרפת במסגרת תוכנית החופשות של המחנה השמיני. בדרכם חזרה לאיטליה נהגו לסטות מהמסלול ולעבור במחנות בגרמניה ובאוסטריה. הם העמיסו את המשאיות הריקות ביהודים, בהם קבוצות של יתומים יהודים ולהעבירם לאיטליה.

הצבא הבריטי אשר שלט צבאית באזור, גילה כי תחנת הגבול הפכה לתחנת מעבר לעלייה לארץ ישראל ממרכז אירופה ומזרחה ומיוגוסלביה, פעילות אשר נחשבה לבלתי חוקית בעיני השלטון הבריטי. בנוסף לכך, הצבא הבריטי אסר על חיילי הבריגדה את הכניסה לגרמניה, בשל חשש מפעולות נקם. לכן החליט הצבא הבריטי ב יולי 1945 להעביר את הבריגדה ל בלגיה ו הולנד.

ב-17 ביולי 1945 התקיים מפגש בין פעילי תנועת הבריחה, בהם שורדי הפרטיזנים ולוחמי הגטאות לבין חיילי הבריגדה בטרוויזיו. במפגש זה נשא הפרטיזן אבא קובנר נאום בשם "שליחותם של אחרונים", ובו סיפר קובנר לחיילי הבריגדה על התנגדות הפרטיזנים, הדגיש הקשר בין השואה לבין התקומה, ואת חשיבות העלאת העקורים לארץ ישראל במהרה:

..האמינו לי חברים, שלא ציפיתי לכך שלמחרת בואי הנה אצטרך לעמוד לפני התכנסות שכזאת, שבה התאספה האקטיביה של הבריגדאה היהודית בציפייה לשמוע מפינו מי אנו ולהבין מה מביאים אנו עימנו...לנגד עיני עדיין צפות אותן תמונות ואותם מראות - והן חזקות מדי וחיות מדי...מבקש אני שתאזינו לנו כאילו הייתה זו פגישתכם הראשונה איתנו, ללא משפטים קדומים. שכן יודע אני, כי ידועות קטועות ושמועות כבר הגיעו אליכם, ויודע אני כי לא שמועה אחת ולא שליח אחד שינו ועיוותו את התמונה האמיתית על מחננו....עוד לפני חודש לא תיארנו לעצמנו, כי נפגוש בדרכיה החרבות של אירופה בפיסת ארץ ישראל. לפני חמישה חודשים לא האמנתי, כי בדרכים השוממות עוד יתקבץ מחנה כה גדול של אחרוני הלוחמים מעשרות יערות וערים. לפני שנתיים לא האמין כמעט איש מאיתנו, שעוד ניפגש בכלל, רצינו אז כך למות. אך למות כדי להישאר חיים בזכרונכם...לחמנו עם האויב עם נשק ביד, וכשיצאנו מהיערות לחופש, חשב כל אחד מאיתנו, שהוא האחרון, שריד אחרון. ...ההם אינם עוד. נשארנו רק אנחנו. ובליבנו מפרפרת השאלה: האם תבוא מן החורבן יתר עוצמה, או שמא היה זה אסון אשר יפורר אותנו לאבק עד תום? ...כיצד יצילו את אחרוני ההמונים, את העקורים, מכל הארצות, הנמצאים היום בכל רחבי אירופה בנדידת סיוטים רבתי? המעט התלוי בנו הוא להפוך את הטרגדיה היהודית מים של דמעות ושל דם לכוח של עוצמה מהפכנית. מלדאוג שתנועת השחרור שלנו תקיף את כל חייו של העם ששרד ותאציל עליו במטרה אחת גדולה ודחופה: הצלה.

- קובנר, אבא, "שליחותם של האחרונים", עמ' 477-485, בתוך: גוטמן, ישראל, שואת יהודי אירופה: רקע קורות ומשמעות. 1973

"תרבות" הייתה נשמת חייה של כל יחידה בבריגדה. חיילי הבריגדה ביקשו לתת ביטוי למחשבותיהם, שאיפותיהם ולתגובותיהם לגבי העולם בו הם פעלו: בכתב - באמצעות עיתונים, בעל פה ובמשחק - באמצעות להקות ובמעשים - בסיוע לשארית הפליטה באירופה. שרובה שהתה ב מחנות העקורים, בחוסר מעש, ללא עתיד נראה לעין, תוך ציפייה לעלייה ל ארץ ישראל. פעולות התרבות בבריגדה אורגנו בצורה מסודרת בחסות "ועד הבריגדה" וה"רבנים הצבאיים".

במסגרת הבריגדה פעלה גם ה- ENSA ( ראשי תיבות: Entertainments National Service Association) התאחדות שירות לאומי לבידור, הוא ארגון שהוקם על ידי הממשלה ה בריטית בשנת 1939, במטרה לספק לכוחות הצבא הבריטיים (שהורכבו מחיילים ממדינות שונות) בידור במשך מלחמת העולם השנייה. מכל מדינה שכוחותיה הצבאיים עזרו במאמץ המלחמה לטובת הבריטים, הובאו זמרים כדי להנעים את זמנם של החיילים הלוחמים. וכך ה-ENSA פעלה גם לטובת החיילים היהודיים. ל-ENSA של הבריגדה היהודית קראו מעין זה. ההצגה הגדולה ביותר של המעין זה, נערך ב פיוג'י שליד רומא. הזמרים שהובאו מ ישראל ל איטליה למעין זה, הופיעו גם במקומות בהם החיילים התאמנו ונלחמו, אך גם בבית החולים הצבאי בו שהו הפצועים היהודיים.

בתום המלחמה, הבריגדה הגיעה ל בלגיה. שם הוקמה להקה, אשר ערכה סיבוב הופעות ביחידות. בין השאר, הלהקה הגיעה למחנה ברגן-בלזן ו"רכשה את לבבות אחינו". אירוע מוזיקלי מיוחד היה ביקורו של הכנר ברוניסלב הוברמן ב בריסל וב אנטוורפן בנובמבר 1945. כמעט מחצית המושבים היו תפוסים בידי חיילי הבריגדה. החיילים רחשו אהדה מיוחדת להוברמן, משום שהוא פעל רבות להקמת "התזמורת הסימפונית הארץ ישראלית" (Palestine Symphony Orchestra) והבטחת הצלחתה, לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית אשר משכנה, היכל התרבות, נקרא על שם ברוניסלב הוברמן. בין השאר על ידי ביצוע 140 קונצרטים המיועדים לחיילי בעלות הברית בחזיתות השונות בשנות מלחמת העולם השנייה, לרבות הופעה בפני חיילי החטיבה היהודית הלוחמת ב אל עלמיין בנובמבר 1944.

בתחילה הופיעו ביטאונים בכל יחידה. בסופו של דבר ניתנה רשות להוציא ביטאון משותף לבריגדה כולה. הכספים גויסו מהחיילים, ומערכת אותיות דפוס עבריות נרכשו מבית חרושת ב טורינו. כך החלה ההפקה של הירחון "המאבק" שיצא לאור ב טרוויזיו. היה זה אחרי סיום הקרבות בצפון איטליה אז היה זמן לחיילים לעסוק בכתיבת העיתון. הורכבה מערכת והירחון יצא בהיקף של 60-70 עמודים. אך רק 5 גיליונות הופיעו מירחון זה. חלק ממנו היה כתוב בשפה ה אנגלית לנוחיות החיילים היהודים יוצאי בריטניה.

כאשר הבריגדה הגיעה לאיטליה היה קיים עיתון יומי עברי, אשר הופיע באורח לא רשמי, בשם "לחייל" ב רומא. לאחר יום הניצחון - 8 במאי 1945 - התעורר הצורך להוציא עיתון אחד עבור כל החיילים היהודיים. בראש השנה חודשה הופעתו של העיתון "החייל". לאחר מכן, העיתון הופיע ששה ימים בשבוע, ללא הפסקה, עד לפירוק הבריגדה. הגיליון האחרון הופיע ביום 21 ביוני 1946.

ההילה של הבריגדה הולידה גם את שיר החי"ל שנכתב על ידי המשורר יעקב אורלנד והולחן על ידי מרדכי זעירא (שכתבו שירים נוספים על יחידות לוחמות, כגון שיר הלגיונות, שיר הגדודנים, המנון הנח"ל ועוד). את השיר ביצע הזמר אילקה רווה. להלן הבית האחרון והפזמון של השיר:

ואור כי יבקע מליל

ובן כי יולד לדור,

יושר-נא, יושר-נא לו שיר החי"ל,

אשר לא נסוג אחור!

עלי נא, עלי,

שלהבת שלי,

בדם חלליך הדליקי-נא אור.

היי-נא, היי,

שלהבת שלי,

בפי חילייך מזמור.

בתום המלחמה רוכזה הבריגדה ב טרוויזיו, ליד משולש הגבולות בין איטליה, אוסטריה ויוגוסלביה. ב יולי 1945 הועברה הבריגדה ל בלגיה ו הולנד. לאורך כל הדרך אספו חיילי הבריגדה פליטים יהודיים רבים, ריכזו אותם בהכשרות, חלקם במשקים חקלאיים, וסייעו ל שארית הפליטה ב אירופה לעלות ארצה. עד העלייה ערכו פעולות חינוך ותרבות בקרב "העקורים" (כך נקראו הפליטים) וילדיהם. בסוף המלחמה יצרו חיילי הבריגדה קשר עם השרידים ב מחנות הריכוז וה השמדה (כדוגמת שחרור מחנה ברגן-בלזן).

פעילות מסוג נוסף הייתה לחיילי הבריגדה. חלקם עלו לארץ ישראל ב שנות ה-30 ו ה-40 והם החליטו לבקר את משפחותיהם שנותרו בגולה. הביקורים החלו רק בתום המלחמה, כאשר חיילי הבריגדה הופיעו במקומות הולדתם עם מדי הצבא הבריטי הכובש. כותב יחזקאל שמשא, מחיילי הגדוד העברי השלישי (מתוך מכתב ארצה):

היום שבתי מביקורי בארצות הדמים - פולין וגרמניה - הייתי מהלך על קברי אבות, בקשתי למצוא את הורי ואת אחיותי, אך לא מצאתים.

כאשר סבר כי גילה פרטים על אחותו הבכורה, נסע לעיר הקרובה ואחר כך המשיך למחנה עקורים בגרמניה, שנמסר לו ששם אולי ראו אותה. היות שהמסע כולו היה ללא רשות, הוא כותב מכתב זה מהכלא הצבאי.

כך הוא מסכם מה שהוא ראה בפולין: ילדים חיוורים גזוזי שער, גמדיים בבית הספר של " פועלי ציון שמאל", חיים נטולי חזון של חברת נוער שחזרו מהמחנות, עיניים עצובות וגעגועים בחברה יהודית אינטליגנטית. מסכם יחזקאל, אנו אנשי הבריגדה חוזרים ארצה, מי ימלא את מקומנו ויסייע לשארית הפליטה להתאושש ולעלות ארצה.

הקמת "המרכז לאירופה"

חיילי הבריגדה נטלו על עצמם תפקיד לשקם את הקהילות, לגבשם ולהגביר את זיקתם לארץ ישראל ולסייע בהבאתם לבית חדש ב מולדת. הם גיבשו מסקנה זו אחרי שעשו את דרכם באירופה הכבושה: באוסטריה, גרמניה, צרפת, הולנד ובלגיה. בדרך הם נפגשו עם רבבות פליטים שציפו להגיע למקומות בהם יוכלו לזכות בקורת גג ויושב להם כבודם העצמי. החיילים היהודים התארגנו לפעילות בקרב שארית הפליטה ו המוסדות הלאומיים הקימו לשם כך מוסד חדש המרכז לאירופה.

בתחילה הוקם בבלגיה גוף בשם "המרכז לגולה" על ידי חיילים מהבריגדה. המרכז החל לטפל בפליטים היהודים באמצעות קרנות יהודיות מ ארץ ישראל ומארצות אמריקה. הוא דאג לאכסניה, למזון, להדרכה, לעידוד ולאמצעים להעלותם ארצה. פעולות אלה, בחלקם הגדול, היו מנוגדות לחוקי המנדט הבריטי ולחובות של החייל ב צבא הבריטי. החיילים נעדרו מתפקידם, רוקנו ממחסני הצבא ציוד כמו בגדים, מיטות ושמיכות וזייפו מסמכים שאפשרו תחבורה למעבר לפליטים ברחבי אירופה. לדעת דוד בן דוד, מפקד הבריגדה, לוי בנימין, ידע על הפעולות והתעלם מהן. המרכז לאירופה היה מבוסס על שליחים ומדריכים, כמקובל אז, של תנועות ההתיישבות הציוניות. וכך, כאשר הפליטים הגיעו ארצה היה מי שקלט אותם בקיבוצים.

הבריגדה פורקה רשמית בקיץ שנת 1946. הניסיון הרב והמיומנויות שרכשו החיילים היהודיים שלחמו בבריגדה תרם רבות להקמת צה"ל בתקופת מלחמת העצמאות. ה היסטוריון מרדכי נאור אשר סקר את ה"מחברת השחורה" של דוד בן-גוריון כותב: "באביב 1947 חקר בן-גוריון את ראשי ההגנה על מצב הארגון - ולא אהב את מה ששמע. לרשות המדינה ש"בדרך" עמדה אז בסך הכול מיליציה, בטח לא צבא.. ל"חיילים" (יוצאי הבריגדה היהודית), בעלי הניסיון הקרבי באחד הצבאות המרכזיים במלחמת העולם השנייה, הייתה עדיפות בעיניו על מפקדי ה"הגנה"... וכך מסכם נאור: "בחודשים הבאים המשיך בן-גוריון, במרץ האופייני לו, לקדם את יוצאי הצבא הבריטי. אחרי שמפקדי ה פלמ"ח פרשו מצה"ל ול מטכ"ל נכנסו יוצאי הצבא הבריטי, מכל היחידות ולא רק מהבריגדה היהודית, הרי כל ארגון הצבא, שיטות ההדרכה והאימונים וכן ההפעלה המקצועית היו לפי המורשת הבריטית.

פעילותה של הבריגדה היהודית באיטליה מונצחת במוזיאון שבעיר "אלפונסינה" מצפון לעיר רוונה. כמו כן הוכנה תערוכה בנושא הבריגדה שהוצגה בשנת 2003 ב רומא ובשנת 2005 ב בולוניה. ב בית הקברות הצבאי ברוונה שבו מצוי ריכוז גדול של חללי הבריגדה, מתקיים טקס זיכרון שנתי, שבוע אחרי יום העצמאות, מטעם היחידה להנצחת החייל ב משרד הביטחון.

בישראל, הוקמה אנדרטה להנצחת הבריגדה היהודית ביער משמר איילון לא הרחק מצומת לטרון. אנדרטה נוספת הוקמה ב זכרון יעקב.

בשנת 2009 הוקם אגף מיוחד להנצחת הבריגדה היהודית, במוזיאון בית הגדודים באביחיל.

על שם הבריגדה היהודית נקראו רחובות בערים ירושלים, תל אביב-יפו, חיפה, הרצליה, רעננה, רמת השרון, נתניה וערים נוספות.

הסופר חנוך ברטוב כתב על חוויותיו בבריגדה היהודית בספרו פצעי בגרות.

ביבליוגרפיה נרחבת על הבריגדה היהודית(הקישור אינו פעיל)

ד"ר יעקב ליפשיץ (הרב הצבאי של הבריגדה) ספר הבריגדה היהודית, הוצאת יבנה, 1947.

זאב שפר, ספר ההתנדבות - פרשת ההתנדבות הצבאית של יהודי ארץ-ישראל במלחמת-העולם השנייה, מוסד ביאליק, ירושלים, 1949.

יואב גלבר, תולדות ההתנדבות היהודית (ארבעה כרכים), יד יצחק בן-צבי ואיגוד החיילים המשוחררים בישראל, תשל"ט-תשמ"ד.

דב קנוהל (עורך ראשי), בהתנדב עם - מתנדבים דתיים במלחמת העולם השנייה, איגוד החיילים המשוחררים בישראל והוצאת מורשת, תל אביב, תשמ"ט 1989. הספר כולל למעלה מ-200 מכתבים וכתבות של החיילים כפי שנכתבו במועד התרחשותם ומהווה מקור מידע מקיף על הפעולות של הבריגדה היהודית.

יצחק נוי, 4 ימים על הנהר, הוצאת כתר, 1989.

שאול דגן, הבריגדה היהודית הגדוד השלישי, בהוצאת איגוד החיילים המשוחררים בישראל, תל אביב, 1996.

רפאל רופין (עורך) הגדוד שאין שני לו: קורותיו של הגדוד השני של החי"ל במלחמת העולם השנייה 1940-46, הוצאת משרד הביטחון 2000, 332 עמ', מסת"ב 978-965-051-024-4

ישראל בן דור הראשון לחי"ל: ספר הגדוד הראשון לחי"ל הוצאת אפי מלצר 2000, מסת"ב 965-7195-00-4.

ישראל כרמי בדרך לוחמים, הוצאת מערכות, 1960

דוד בן דוד, איש כפר עציון וניר עציון, גשר על פני התהומות , הוצאת המחבר, 1996.

אלוף שלמה שמיר - מפקד החי"ל מטעם מוסדות היישוב, "שלושה נסים ודגל עברי" הוצאה פרטית 2014, 329 עמ', מסת"ב 978-965-555-748-0 - סיפורה של החי"ל במבט היסטורי.

אהרון שמיר "היו זמנים בבריגדה היהודית" הוצאת איגוד החיילים המשוחררים בישראל 1997, 316 עמ', מסת"ב 965-7018-07-2 - מעללי החטיבה היהודית הלוחמת במילחמת העולם השנייה - ולאחריה.

אהרון חטר ישי "הבריגדה ושארית הפליטה" 1999, 425 עמ', מסת"ב 965-7018-28-5 - דרך הבכא של פליטי השואה מהשחרור עד הגיעם למולדת.

AA.VV. - La brigata Ebraica in Romagna 1944-1946. pp. 62, € 15.00, Roma 2005. Esce nei Quaderni del Museo Ebraico di Bologna il catalogo della mostra allestita a Bologna in occasione del Giorno della Memoria del 2005 - חוברת באיטלקית לכבוד התערוכה לכבוד הבריגדה היהודית במוזיאון היהודי בעיר בולוניה - 2005

הבריגדה היהודית, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים

איגוד החיילים המשוחררים בישראל אתר אודות התגייסות אנשי היישוב לצבא הבריטי

Museo della Battaglia del Senio - המוזיאון לקרבות על הסניו

מוזיאון בית הגדודים באתר משרד הביטחון

דיווח עיתונאי על אזכרה לחללי הבריגדה, יחד עם זכרונות מהקרבות

מרדכי נאור, המחברת השחורה של הזקן, באתר הארץ, 23.4.07

אהרון שפק מתגייס לבריגדה תמונות, כרזות ותוכן מאתר משפחתי

נדב מן, - השואה והגבורה: החטיבה היהודית הלוחמת - תמונות שעודד רייקין, שליח חברת אגרקסקו באנגליה, מצא בשנות ה-70 על הבריגדה היהודית

הבריגאדה היהודית בלוג מאוצרות ארכיון צה"ל ומעהב"ט

תמונות מאוסף אורי שרפשטין - הבריגדה היהודית מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה

הסרט "במו ידיהם" (אנגלית, במקור "In our own hands the hidden story of the Jewish Brigade in WW2"),הופק ב-1998 על ידי Chuck Olin Associates Chicago

תוכנית על הבריגדה בסדרה של ערוץ דיסקברי (אנגלית)

מצעד ותיקי הבריגדה היהודית, במעמד בן-גוריון. יומני כרמל, אפריל 1955 (התחלה 3:16)

מצעד ומסדר של המתגייסים לבריגדה, במעמד חיים ויצמן ומשה שרת, יומני כרמל, 1940-45

ספר תורה לבריגדה, יומני כרמל, 1940-45 (התחלה 1:41)

הסרט סובינירים באתר yes דוקו

# data[].attributes.attachment_link.title
הבריגדה היהודית

# data[].attributes.attachment_link.description
פרטים כינוי חטיבה יהודית לוחמת, חַיִ"ל, הבריגדה העברית, הבריגדה מדינה הממלכה המאוחדת שיוך הצבא הבריטי אירועים ותאריכים תאריך הקמה 1944 תאריך פירוק 1945 מלחמות מלחמת העולם השנייה נתוני היחידה כוח אדם כ-5,000 מתנדבים בני היישוב היהודי בארץ ישראל הבריגדה היהודית (ב אנגלית בשמה הרשמי: Jewish Brigade Group, וב עברית ידועה גם בשמות " חטיבה יהודית לוחמת" או ב ראשי התיבות, " חַיִ"ל", וכן בשם " הבריגדה העברית", ובפי רבים, בקיצור " הבריגדה") הייתה חטיבה ב צבא הבריטי שהורכבה כולה מ יהודים, בעיקר מקרב אנשי היישוב מ ארץ ישראל, כחלק מ התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.

# data[].attributes.headline
אין כבר דרך חזרה

# data[].attributes.body
אין כבר דרך חזרהלהקת חיל הים
מילים: יורם טהרלב
לחן: יאיר רוזנבלום
קיים ביצוע נוסף לשיר זה

כשעלו הבילויים מלאי תקוות
ויתד תקעו בארץ האבות
בקדחת הם חלו פה
מחמסינים הם סבלו פה
אבל משהו לחש בלבבות -

אם זה טוב ואם זה רע
אין כבר דרך חזרה.
אין כבר דרך חזרה!

על סוסים רכבו עם חרב ומקל
לגרש כל מתנקש ומתנכל
ברחובות ובגדרה
פתח תקווה וחדרה
הם קראו לפלשתינה - ישראל.

אם זה טוב ואם זה רע...

כשעמדה לפרוץ מלחמת העולם
אז הגדוד כולו יצא לשמור על כבוד העם
אז העיר בקול רעדה -
מה יקרה לו בבריגדה?
והגדוד כולו כאיש אחד רעם

אם זה טוב ואם זה רע...

כשהוקמה המדינה באש קרבות
עוד הבריטים לא נטשו את התקוות
הם ביקשו: נחזור לרגע
נחסל פה את הנגע
אך אנחנו רק קראנו: "בלי טובות".

אם זה טוב ואם זה רע...

והיום שנית עברנו בעשן
והיגענו לסיני ולגולן
לא עצרנו, לא עייפנו
רק את השלום רדפנו
ואנחנו עוד נביא אותו לכאן!

אם זה טוב ואם זה רע... |

# data[].attributes.attachment_link.title
אין כבר דרך חזרה (כשעלו הבילויים מלאי תקוות) - הלהקה (מילים: יורם טהרלב)

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
תורמים למיזמי ויקימדיה

# data[].attributes.attachment_link.title
יורם טהרלב – ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מתוך ויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית

# data[].attributes.headline
"אם זה טוב ואם זה רע"-עבודה

# data[].attributes.subject
"אם זה טוב ואם זה רע"-עבודה

# data[].attributes.body
עבודה בקבוצות
א. עליכם להעלות את התוצרים לפאדלט הזה באמצעות לחיצה על כפתור פלוס.
ב. רשמו את הכותרת: "שירי עלייה" ואת שמות חברי הקבוצה.
ג. בתחתית הפוסטר, לאחר שהעליתם אותו לכאן רשמו בתגובות מה רואים ואיך זה משקף את השיר.
לפניכם מגוון אפשרויות. בחרו אחת מהן:
1. צרו פאזל של צילומים או ציורים המבטאים את השיר
2.  בחרו משפט מהשיר ועצבו אותו עם צילומים או תמונות באתר canva
3. לשכתב את השיר ולהתאימו לתקופתנו מבחינת האווירה, הלך הרוח והתרבות בארץ-לפחות עוד 2 בתים
4. צרו את מפת א"י וצבעו או הדביקו תמונות שמתקשרות עם השיר, צלמו והעלו לפאדלט