# data[].attributes.body
Hozzávalók:
12 dkg puha vaj
5 dkg porcukor
1 csomag vaníliáscukor
csipet só
15 dkg liszt
színes cukorka (M&M's)

Így készül a virág-Mérjük ki, majd keverjük össze a por alakú összetevőket, majd ehhez adjuk a vajat, és gyúrjuk össze a tésztát. Formázzunk 2-3 cm átmérőjű golyókat, ezeket tegyük kb. 3 cm-re egymástól a sütőpapírral kibélelt tepsibe.

Vegyünk 1-1 db színes cukorkát, és nyomjuk a golyók közepébe. Ettől kissé megreped a tészta széle, rusztikus szirmokká változik. Cukorból az M&M's cukrot ajánlom, mert bírja a sütést, nem fog szétfolyni, szétolvadni. Csak a szádban olvad, nem a sütőben.

Tegyük az egészet előmelegített sütőbe, kb. 170 fokon, 10-15 perc alatt megsülnek a virágok.
TIPP: a maradék cukorból készítsünk szárat és levelet a virágnak.

# data[].attributes.body
Egymással szemben ülve, talppal egymásnak támaszkodva kézfogás:

Húzz, húzz engemet, én is húzlak tégedet!

Amelyikünk elesik, az lesz a legkisebbik!

Anyukák háttal ülnek, gyerekek a hátukon mutatják (masszázsnak sem utolsó!):

Gyúrom, dagasztom,

vágom, hasítom,

szúrom, könyökölöm,

pacsit adok, megcsókolom.

Egymással szemben ülve mondják és mutatják a gyerekek:

Mit csinál a kis kezem?

Simogat kedvesen (anya arcán),

ütöget mérgesen (anya tenyerébe),

csiklandoz viccesen (anya nyakán),

csipked hegyesen (anya arcán óvatosan),

táncol ügyesen (kezeket forgatva),

te is tudod, mondd velem (anyára mutatni)!

Tenyérsimogató, ezúttal a gyerekek simogatják és mutatják anya tenyerén:

Áspis, kerekes,

útifüves, leveles,

bíbola, bíbola,

pacs-pacs-pacs.

# data[].attributes.body
Olyan jó, hogy az én anyukámnak is van édesanyja

# data[].attributes.body
Május első vasárnapján az Édesanyákat köszöntjük.
Az Ők hangjuk az, ami megnyugtat, ami álomba ringat, ami enyhíti a fájdalmakat, amikor beteg  a gyerek, ami biztonságot adott, amikor  bátortalan első léptében megbotlott. Az Ő simogatása a legnagyobb elismerés. Az Ő ölében, az Ő karjaiban  a legpuhább és legmelegebb kuckó, ahova bebújhat egy gyerek, ahol nem érheteti semmi baj.
A természet is virágba öltözik ilyenkor, talán lehet azért, hogy szépségével az Édesanyákat megörvendeztesse, mert megérdemlik.
Május első vasárnapján, de nem csak ekkor, meghatottan próbáljuk szavakba önteni minden tiszteletünket és szeretetünket azért, mert  világra hozott, életet adott, felnevel, ölel, szeret, véd. Az összes virág is kevés lenne köszönteni őket.
Szeretettel köszöntünk minden Édesanyát, és köszöntésükre álljon itt az Édesanyákhoz szóló számtalan vers közül egy kedves idézet:

„Csak látni akarlak,
anyu fényes csillag,
látni, ahogy jössz, jössz,
mindig jössz, ha hívlak.
Látni sietséged,
angyal szelídséged,
odabújni hozzád,
megölelni téged.”

Természetesen a nagymamákat is köszöntjük:

Jancsik Pál: Nagymamámhoz

Óvodába ki kísér el,

délben is ki visz haza,

ki öltöztet, ki vetkőztet?

Bizony Ő, a nagymama,

Szeretetét, törődését,

megköszönöm neki ma.

Élj sokáig egészségben,

édes, drága Nagymama!

Az Édesapákat,Nagytatákat se hagyjuk ki, beszéljük meg velük, hogy milyen szeretet kifejezésének örülnének az Édesanyák, Nagymamák.(ölelés, házimunkában való segitség, esetleg egy szál virág stb.), s lepjük meg őket közösen.
Vigyázzatok egymásra.

# data[].attributes.body
Már csak néhány nap, és beköszönt az év egyik legnemesebb ünnepe: az Anyák napja. Vajon honnan ered ez a szép ünnep? Mi a története?

Az Anyák napja ünnepe az Amerikai Egyesült Államok polgárháborújában szolgálatot teljesítő asszonyok tiszteletére jött létre, ám a  mai ünneppel már szinte alig hordoz közös jegyeket.

Míg egyes országokban ennek időpontja május második vasárnapjára esik, addig hazánkban a hónap első vasárnapján ünnepelnek. Magyarországon az első anyák napját 1925-ben tartották.

Május első vasárnapján ünnepi díszbe öltöztetjük a szívünket, és kedves szavakkal, virággal vagy szívhez szóló ajándékkal  köszönjük  meg édesanyánk fáradozását, szeretetét. Igyekezzünk felejthetetlenné tenni ezt a szép ünnepet, örökítsük meg fényképpel, kamerával a köszöntést.

Ne kezeljük ezt a napot csak egy ünnepnek a sok között, hiszen ki tudja, meddig lehetünk hálásak édesanyánknak a rengeteg szeretetért, gondoskodásért. Fogjuk meg munkától megfáradt kezét, és ne csak ezen az egyetlen napon, de minden nap háláljuk meg törődését.

Beszélgessetek apukával arról, hogy  mivel tudnátok örömet szerezni  anyukának? Mik a szeretet jelképei?( az ölelés, virág, köszöntés ). Mivel hálálhatnátok meg  anyának ezt a sok mindent, amit értetek tesz? (leginkább kedves szavakkal, sok segítséggel és apró szívből jövő ajándékokkal )

# data[].attributes.body
Ispiláng, ispiláng,
ispilángi rózsa,
köszönteni jöttünk,
ma van anyák napja.

Liliom, liliom,
fehér liliomszál,
e szép ünnepnapra
meg is mosakodjál!

Tulipán, tulipán,
állj be a csoportba,
szép májusi reggel
mosolyogj anyánkra!

Nefelejcs, nefelejcs,
kék nefelejcs ága,
hajladozzál szépen
anyánk ablakára!

Nefelejcs, tulipán,
liliom és rózsa,
mind csak azt dalolja:
légy boldog, Anyácska!

# data[].attributes.attachment_link.title
De Ziua Ta Mamico - Cantece Pentru Copii De Primavara

# data[].attributes.body
Mikor megszülettem, olyan apró voltam,
Karodban ringattál, én meg hozzád bújtam.
Nem volt szavam egy sem, mégis megértettél,
Mosolyod megsúgta, hogy nagyon szerettél.
Csak egy hang elég volt, ott teremtél nyomban,
Mindenkinél jobban, csak tebenned bíztam.
Két szemedbe nézve tudtam, vigyázol rám,
Úgy szeretlek érte, drága édes anyám!

Évek teltek-múltak, én is nagyobb lettem,
De a szeretet még ott ragyog szívedben,
Akármerre megyek, te tudod a választ,
Ölelő karodban elkerül a bánat.

Te óvsz meg, te védesz, szereteted lángja
Vezet életemben, örökégő fáklya.
Jóságos mosolyod beragyogja szívem,
Oly nagyon szeretlek arra jó szó nincsen.

Eljöttem, köszöntelek, de csak állok némán,
Tudom, te megértesz, ha nem is szól a szám.
Szeretlek, köszönöm azt, hogy megszülettem,
S melletted, általad jó emberré lettem.

# data[].attributes.attachment_link.title
Anyák Napjára Fülemüle Zenekar ANYÁNAK Anyák Napi Dal dalok gyerekeknek  anyák napja zene youtube

# data[].attributes.body
Orgona ága, barackfa virága.
Öltözzetek új ruhába,
anyák napja hajnalára,
illatosan!

Zúgja az erdő, susogja a szellő.
Üzenik az ágak, lombok:
légy te mindig nagyon boldog,
Édesanyám!

# data[].attributes.body
Édesanyából csak egy van a világon, a világon
És amiből csak egy van azt vigyázom, vigyázom

Az élet útján az Anyukám az irányom, az irányom
Bárhol járok, télen-nyáron másnak is ezt kívánom

Ha Anyukám bácsi lenne, a királyom, a királyom
De Anyukám a legszebb néni, imádom, imádom

Köszönöm, hogy megszülettem csillagom, virágom
Anyák Napja alkalmából a legjobbat kívánom!

Édesanyából csak egy van a világon, a világon
És amiből csak egy van azt vigyázom, vigyázom

Az élet útján az Anyukám az irányom, az irányom
Bárhol járok, Véle járok, másnak is ezt kívánom

Ha Anyukám bácsi lenne, a királyom, a királyom
De Anyukám a legszebb néni, imádom, imádom

Köszönöm, hogy megszülettem csillagom, virágom
Anyák Napja alkalmából a legjobbat kívánom!

# data[].attributes.body
Dönci, az icipici sün gondterhelten ballagott a májusi napsütésben. Jobbról is, balról is virágok mosolyogtak, gyíkocska ragyogó szeme csillant, és fénylett a bogarak fekete háta, amint a fűszálakon hintáztak.

Mindenütt fény – csak a sün orra alatt árnyék.

Mert lógatta, bizony! Annyira lelógatta, hogy Brekuci, a kis levelibéka rákiáltott a fűzfaágról:

– Vigyázz, hékás, mert belebotlasz az orrodba!

– Nem vagyok hékás, hanem idei sün! – borzolta fel magát Dönci.

– Le-he-tet-len! - brekegett mókásan Brekuci. – Idei sünnek még nem lehet ekkora bánata.

– Nekem van! – mondta Dönci komoran.

Erre már odaugrott mellé a barátságos kis béka, és együttérzően tudakolta:

– Hol szerezted?

– Útközben.

– Rettenetes!

– Az bizony. És most nem tudom, mit tegyek.

– Oszd meg velem.

– Mit?

– Hát a bánatodat. Akkor neked csak a fele marad.

– Jó, de attól még nem lesz meglepetése a mamámnak. Brekucinak felragyogott a szeme:

– Ó, hát te ilyesmiben sántikálsz?

– Nem sántikálok, hanem egész rendesen ballagok.

– Jaj, hát ez csak amolyan szólásmondás! Meglepetésen töröd a fejed, igaz?

– Már nem töröm. Már kitaláltam.

– Akkor meg mi a baj?

– Mégsincs meglepetés.

– Ez érdekes!

– Nem érdekes; ez borzasztóan szomorú – mondta az icipici sün, nagyon elszontyolodva. – Pedig volt öt szem ropogós májusi cseresznyém!

– Hol vetted?

– Rigó bácsinál.

– Finom ajándék!

– Én is azt hittem. Ahány csiga csak volt a zsebemben, mind odaadtam érte. Feltűztem őket a tüskéimre, és igyekeztem hazafelé, amikor szembejött velem egy nyúl. Megállt, és azt mondta: – A cseresznye mindig kukacos. Sokkal jobb a hónapos retek.

– És te?

– Bementem a mezei önkiszolgálóba, és elcseréltem a cseresznyét hónapos retekre.

– Ezért búsulsz? Hiszen annak is biztosan örülni fog az anyukád.

– Nem fog, mert aztán találkoztam egy egérrel. Az is megállt, nézte, hogy mit viszek, és megcsóválta a fejét.

– Minden retek pudvás! Százszor jobb a tavalyi dió!

– Szerencsére ott ugrált a közelben egy mókus, aki még sohasem kóstolt retket, és szívesen cserélt velem.

– És hol a dió?

– Találkoztam egy borzzal is. Megállt, és nagyon komolyan intett: – Fiacskám, jegyezd meg, hogy a tavalyi dió mind avas. Egy fürjecsketojás sokkal többet ér!

– Fogtam hát, s elcseréltem a diót a sarki menyétnél egy fürjtojásra.

– Itt az icipici sünnek már kezdett lefelé görbülni a szája.

– Kivel találkoztál még? – sürgette Brekuci.

– A rókával! – bökte ki Dönci.

– Csak nem bántott a beste?

– Dehogy! Nagyon barátságos volt. Azt mondta, okos süngyerek vagyok, de mielőtt átadom, jól nézzem meg, hogy nem záp-e belül ez a fürjtojás.

– No és?

– Megnéztem! – bőgte el magát az icipici sün. – És most már semmit sem tudok venni az anyukámnak helyette, mert egy fia aprócsiga sem maradt a zsebemben!

– Ne sírj, no! – vigasztalta Brekuc. – Ajándékot nemcsak vásárolni lehet, hanem készíteni is.

– Miből?

– Például fűből és szalmaszálból. Mindjárt megmutatom, hogyan kell belőlük kosárkát fonni.

Leült egy békarokka tövében, és munkához látott. Dönci csak nézte, nézte, és egyre jobban felderült a képe.

– Taníts meg rá engem is! – ujjongott. – Hadd csináljam én is!

Brekuci hagyta, és ha a pici sün ügyetlenkedett, türelmesen kibogozta a fűcsomót, kijavította a hibát. Olyan szorgalmasak voltak, hogy déli harangvirág-kondulásra elkészült két takaros, kerek kosárka.

– De szépek! – lelkendezett Dönci. – A mamám biztosan nagyon fog örülni. Köszönöm, hogy segítettél, Berci, de mondd csak, miért csináltunk két kosarat?

Brekucinak örömében fülig ért a szája, úgy válaszolta:

– Mert én is szerzek meglepetést az én anyukámnak!

– Érdekes – mondta az icipici sün –, én eddig mindig csak az enyémre gondoltam, de akkor most a te anyukád kosarát is teleszedem virággal!

# data[].attributes.body
A fészekben kikeltek a tojások: öt verébfióka tátogott a mamája felé. A verébmama megetette, melengette kicsinyeit, s mikor nagyobbra nőttek, repülni tanította őket. Az ötödik kisveréb bátrabb és ügyesebb volt, mint valamennyi testvérkéje.
Egy napon repüléslecke közben olyan messzire szállt, hogy nem látta sem mamáját, sem a testvéreit. Nagyon megijedt a kisveréb, a szárnya elfáradt, már nem is tudott röpülni, csak ugrándozott a vékony lábacskáin. Addig-addig ugrándozott, míg a vadkacsa fészke elé ért.
- Befogadsz a fészkedbe? – kérdezte a kisveréb.
- Befogadlak, háp-háp…- mondta a vadkacsa.
- De én csak azt tudom mondani, hogy csip-csirip!
- Akkor nem fogadlak be a fészkembe, háp-háp…- mondta a vadkacsa.
A kisveréb továbbugrált. Találkozott a galambbal, és megkérdezte:
- Melengetnél a szárnyad alatt?
- Melengetnélek szívesen, kruuú…buk…buruk…- turbékolt a galamb.
- De én csak azt tudom mondani, hogy csip-csirip!
- Akkor nem melengetlek, kruuú…buk…buruk…- mondta a galamb.
A kis veréb továbbugrált. Találkozott a bagollyal.
- Éhes vagyok, adnál-e nekem enni? – kérdezte.
- Szívesen adok, uhuuu – huhogott a bagoly.
- De én csak azt tudom mondani, hogy csip-csirip!
- Akkor nem etetlek meg, uhuuu – mondta a bagoly.
Besötétedett, hideg lett, a kisveréb félt, fázott, éhezett, s fáradtan ugrándozott egyre tovább, tovább. Ekkor meglátott egy szürke madarat, az is a földön ugrált.
- Kedves madár – szólította meg a kisveréb a madarat -, befogadnál-e, megetetnél-e engem? Fáradt fióka vagyok, és csak azt tudom mondani, hogy csip-csirip!
- Befogadlak, megetetlek, melengetlek, én vagyok a mamád! Egész nap kerestelek, hívtalak, csip-csirip!
A verébmama hazavitte fiókáját a fészekbe, megetette, a szárnya alá vette, s ott melengette reggelig.
/francia népmese

# data[].attributes.body
Járt az óvodába egy kisleány: Zsuzsikának hívták. Piros szalagot hordott a hajában, és piros volt a köténye is. Ennek a piros köténynek a zsebében volt egy lyukas kétfilléres. Zsuzsika nagyon vigyázott rá, a világ minden kincséért el nem költötte volna. Pedig egy fiú az óvodában már egy forintot is ígért érte. De Zsuzsika még azért sem adta oda.

Nem adom a lyukas pénzt senkinek, mert édesanyának akarok ajándékot venni rajta anyák napjára.”

Pedig akkor még éppen csak hogy elmúlt karácsony: még térdig ért a hó az óvoda udvarán.

Jaj, hol van még anyák napja?!

Egyszer aztán kisütött a nap, elolvadt a hó is, és kirügyeztek az orgonabokrok a kerítések mellett. És ebből megtudta Zsuzsika, hogy közeledik már anyák napja.

Mindennap elővette a pénzét, és megolvasta, aztán megnyugodva visszatette a piros kötényke zsebébe: megvolt, nem hiányzott belőle semmi.

Mikor már az orgona is elvirágzott, egy napon így szólt az óvó néni a gyerekekhez.

-          Tudjátok-e, milyen nap lesz most vasárnap?

-          Tudjuk! – felelték a gyerekek kórusban.

-          Tudjuk! – felelte Katika is. – Karácsony lesz!

-          Jaj, Katika, bizony rosszul tudod! – mondta az óvó néni. – Tudhatnád, hogy elmúlt már karácsony!

-          Én tudom! – kiáltotta Danika. – Vasárnap lesz.

-          Vasárnap! Vasárnap! De milyen vasárnap? Ki tudja, melyik a legszebb vasárnap az esztendőben?

De már erre elkiáltotta magát Zsuzsika is:

-          Anyák napja lesz, óvó néni, kérem!

-          Az bizony! – felelte az óvónéni. – Verset is tanulunk, szép köszöntőverset, azzal köszöntsétek édesanyátokat!

Tanulta is Zsuzsika a verset szorgalmasan, még este, az ágyban is azt mondogatta. Ment is neki, mint a vízfolyás, csergedezett, mint a tiszta vizű erdei patakocska.

Így jött el a szombat, amikor csak délig vannak a gyerekek óvodában. Elindult Zsuzsika is hazafelé, de mégse ment haza, mint más napokon, hanem bement a cukorkaüzletbe, mert volt a kirakatban egy szív színtiszta cukorból, azt akarta megvenni édesanyjának.

Elő is vette a lyukas kétfillérest, és kitette a pultra.

-          Kérem azt a cukorszívet a kirakatból! Azt akarom ajándékozni anyukámnak anyák napjára.

-          Jaj, Zsuzsikám – mondta a boltos néni -, hozzál másik pénzt, mert ezt nem tudom ám én felváltani neked!

De Zsuzsikának nem volt másik pénze, hát azt gondolta magában:

„Akkor inkább megveszem a selyemkendőt, amit a szomszéd bolt kirakatában láttam. S ha még marad pénzem, visszajövök a cukorka szívért.”

Azzal fogta a lyukas kétfillérest, és bement a szomszédos boltba. Kitette a pultra, és így szólt:

-          Tessék nekem ezért ideadni azt a selyemkendőt a kirakatból!

-          Jaj, Zsuzsikám – szólt a boltos bácsi -, szaladj haza másik pénzért, mert ebből én nem tudok ám neked visszaadni!

-          Nem kell visszaadni – felelte Zsuzsika -, legfeljebb nem veszem meg a cukorka szívet, hiszen ez a selyemkendő is tele van szívekkel.

De a boltos bácsi egyre csak azt mondogatta, hogy sajnos, nincsen neki aprópénze, nem adhatja oda Zsuzsikának a szép, tarka selyemkendőt.

Elbúsulta magát Zsuzsika. Hiába van a szép, fényes kétfillérese, ha senki se tudja neki felváltani! És elindult hazafelé nagy búbánatosan.

Ahogy ment, mendegélt, kis gyalogúthoz ért, mely a réten át a házukig vezetett. A gyalogút mellett kicsi fehér százszorszépek álldogáltak. Ismerték Zsuzsikát, mert minden délután arra ment haza az óvodából.

Meg is szólították:

-          Mit búsulsz, Zsuzsika?

-          Hogyisne búsulnék, mikor holnap lesz anyák napja, és én semmi sem vettem anyukámnak. Pedig van egy lyukas pénzem, de senki sem tudja felváltani!

-          Ne búsulj, Zsuzsika – vigasztalták őt a százszorszépek -, köss csokorba bennünket, és úgy köszöntsd fel holnap édes anyukádat! Csak el ne felejts friss vízzel megitatni minket!

-          Az bizony jó lesz! – örült meg Zsuzsika, és leguggolt a fűbe százszorszépet szedni. De vigyázott, hogy ne fájjon a kis virágoknak. Mikor már egy marékra valót összeszedett, szépen csokorba kötötte, elbúcsúzott a virágos réttől, és indult volna haza a kis bokrétával. De akkor hirtelen elszontyolodott, majdhogy sírva nem fakadt:

-          Jaj, de mi lesz a szép lyukas kétfilléresemmel?!

Belenyúlt a kötője zsebébe Zsuzsika, de bizony volt – nincs kétfilléres. Az bizony kihullott a sok hajolgatás közben …

Ha a kétfilléres el nem veszett volna, a kis csacsi Zsuzsika még sírva fakadt volna. De szerencsére elveszett, és Zsuzsika örömében nevetni kezdett. Hogyne örült volna, hiszen holnap anyák napja lesz, és ő egy csokor százszorszéppel köszönti fel édesanyját az év legszebb vasárnapján …

És a kétfillérest úgyse tudta senki felváltani.

# data[].attributes.body
Volt egyszer egy mesebeli kisfiú, Jancsikának hívták őt is, mint a legtöbb mesebeli kisfiút. Jó kisfiú volt meg rossz kisfiú, csöndes is volt, lármás is volt, akárcsak az igazi kisfiúk. Ennek a Mesebeli Jancsikának volt egy üveggolyója, de nem ám olyan üveggolyó, amilyen a te zsebedben van, meg néha az enyémben is! Jancsika üveggolyója igazi varázsgolyó volt: ha jól a tenyerébe szorította, s közben elmondta a varázsigét: „Hipp-hopp, az legyek, ami akarok!” – Mesebeli Jancsika nyomban átváltozott valamivé, amihez éppen kedve volt.

Hol cinke képében röpdösött, hol mint vidám mókus ugrált a legmagasabb fák ágain, aztán beállt nyuszinak, őzikének, gyíknak, halacskának, amihez éppen kedve volt. Egy szép napon meg addig-addig szorongatta az üveggolyót, míg medveboccsá változott.

Mesebeli Jancsika most mint medvebocs ballagott a szamócás erdőben. Összetalálkozott az erdő legeslegöregebb medvéjével, s illedelmesen köszönt neki:

-          Jó reggelt, Legöregebb Medve! Nem vagyok ám bocs, egy percig se hidd, én vagyok a Mesebeli Jancsika!

-          Brummm … Hallottam ám rólad, te gyerek! Sok kalandodat emlegeti az erdő apraja-nagyja!

-          Igazán? Ez nagyon kedves az erdő apraja-nagyjától! És mondd csak, Legöregebb Medve, arról is hallottál, hogy hétfőn cinke voltam, ide-oda szálltam, felhők között, csillagok közt jártam, de aztán megtámadott a Gonosz Sas?

-          És hogyan menekültél meg a Gonosz Sastól, hova bújtál előle?

-          Nem bújtam én sehová! Visszarepültem az én mesebeli anyukám mesebeli házacskájába, a házacska ablakán kopogtam, kinyílt az ablak, és én megint Mesebeli Jancsika voltam, akit nem bánthat a Gonosz Sas, mert vigyáz rá az anyukája.

-          Brummm … - mondta a Legöregebb Medve. – Jó annak, akinek anyukája van. És mikor halacska voltál, és a vizek mélyén jártál …, mesélt csak erről!

-          - Mikor halacska voltam, és a vizek mélyén jártam, a folyóban aranyhomokot, a tengerben drágagyöngyös kagylót láttam. És egyszer hálóba akadtam. De nem ijedtem ám meg! A halászok hangosan dicsekedtek, hogy milyen szép halacska van a hálójukban, ezt meghallotta az én anyukám, odaszaladt, és az erős kezével széttépte a hálót, sírt is, nevetett is, és azt mondta: „Csakhogy ismét nálam vagy, Mesebeli Jancsika!”

-          Brummm … - mondta a Legöregebb Medve. – Jó annak, akinek anyukája van!

-          Jó bizony – mondta a medvebocs, azazhogy Mesebeli Jancsika. – Nekem a legjobb a világon, mert szállhatok a felhők között, hogy megszámoljam a csillagokat, lemerülhetek a mély vizekbe, hogy gyöngyöt halásszak, elmehetek akár a világ másik végébe is, nem félek, mert a mesebeli házacska ablakából mindig engem figyel az anyukám, mindig tudja, hol vagyok, mindig tudja, hogyan segítsen, ha bajban vagyok, és mindig megcsókol, ha hazamegyek a világ másik végéből.

-          Brummm – mondta az erdő legeslegöregebb medvéje. – Jó, ha egy kisfiúnak varázsgolyója van, de a legeslegjobb mégiscsak az, hogy anyukája van.

# data[].attributes.body
Kell valami tápláló és egyszerűen összedobható ennivaló, mondjuk szendvics és főtt tojás, egy kis zöldség, süti, gyümölcs és tea. Ezekhez készültek a következők: fogpiszkálóra applikálható kis zászlócskák meg díszek, valamint muffinpapír ,  teafiltertartó tok, kis papírkapszli a teafilter végére  és szalvétagyűrű

# data[].attributes.body
Ha nagyobb helyen, vagy udvaron játszotok, kitalálhattok mindenféle páros mozgásos feladatot anyukáknak-gyerekeknek. Például:

– Kézen fogva futás a célig, majd vissza /ugyanez a feladat hátrafelé.

– Talicskázva haladás a célig, majd vissza.

– Szülők talicskában tolják a gyerekeket, így kerülnek meg egy bóját, vagy zsámolyt.

-Anyukák a hátukba veszik a lurkót, így viszik a célig – visszafelé már szaladhatnak is.

– Ugrókötéllel lovacskázva kell a célig futni és vissza (a kötél a gyerkőc hóna alatt van, anyuka fogja a két végét).

-Anya bal lábát és a gyerkőc jobb lábát egymáshoz kötjük, így kell elsántikálniuk a célig, meg vissza.

# data[].attributes.body
Először a gyerekek szemét kötjük be és az anyukák vezetik őket végig egy kanyargós pályán, majd az anyukák kell megbízni a kisgyermekükben és “vakon” végigmenni ugyanazon az útvonalon.

# data[].attributes.body
Minden gyerkőc az anyukájával táncol párban, mégpedig egy kiterített újságpapíron. A zenét néha megállítjuk és ekkor a papírt félbe kell hajtani. Ha ezt egyszer-kétszer megismételjük, már nagyon nehéz lesz rajta együtt táncolni! De a cél, hogy senki ne lépjen le a papírról! Aki a legtovább tud így táncolni, az a győztes. (Gyerekeket hátba, nyakba venni szabad!)

# data[].attributes.body
Az anyukák és a gyerekek megfogják egymás kezét és így próbálnak meg egy lufit a levegőben tartani. Játszhatjátok zenére is. Aki a legtovább tartja fent a lufit, az a győztes pár!

# data[].attributes.body
Minden évben tavasz végén,
Kivirágzik az orgona,
Május első hétvégéjén
Illata súgja: Édesanya!

Száll a széllel s hírül adja,
Így el senki sem mulasztja,
Száll a széllel s hírül adja:
Itt van újra Anyák Napja!

Köszöntelek szívből Téged!
Ki sem mondom, mégis érzed,
„nincs rá szó nincs fogalom:”
Anyukám! Szeretlek nagyon!

Évről-évre nagyobb vagyok,
Nőnek velem gondok, bajok,
Azért növünk mi gyerekek,
Elférjen bennünk a szeretet!

Anya mit adhatnék Neked?
Csupán annyit ígérhetek,
Egyszer én is szülő leszek,
S tovább adom mit kaptam Tőled!

Köszöntelek szívből Téged…

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
MESE TV - dalok, mesék, rajzfilmek gyerekeknek

# data[].attributes.attachment_link.title
Kakaó: Nincs rá szó (dal Anyák Napja alkalmából) | MESE TV

# data[].attributes.body
Zöld mezőben sárga pötty,
pitypang nőtt a fű között.
Kék mezőben sárga láng,
égből süt a Nap reánk.
Egyre jobban tűz a Nap,
réten pitypang áradat.
Nincsen már se zöld, se kék,
sárga lett a föld s az ég.

Hallgasd meg a dalt!
https://www.youtube.com/watch?v=w3cNLM4Rw3I

Fessünk pitypangot, méghozzá wc papír gurigával! Nem kell hozzá más, mint egy-két megmaradt wc papír guriga, egy-két festék, lehet ez akár akril vagy vízfesték vagy akár tempera és egy papír. A legjobb az egészben, hogy nem lehet elrontani, de tényleg! És a végeredmény, annyira szuper, hogy akár be is keretezheted és már díszítheted a szobád a falát.Kiváló szórakozás.
Ehhez most nem kell magyarázat, a videó magáért beszél. Elég ha megnézed, nem kell értened, hogy mit mond, nagyon könnyen követhető. 🙂

https://www.youtube.com/watch?v=JAe2N12-NI4&feature=emb_logo

# data[].attributes.attachment_link.title
Nyugimese/Kopek Janka - Catherine Leblanc: Akkor is szeretnél? | Marie Claire Hungary

# data[].attributes.attachment_link.title
Az én anyukám - Ajándékmese kicsiknek és nagyoknak

# data[].attributes.body
Légy te a kis nyomozó! Keresgélj anya holmijai között, és gyűjtsd össze a képen látható eszközöket. Készíts fotót! Kérdezd ki anyát, melyiket mire használja. Légy figyelmes, egy kakukktojást is elrejtettem a képen!

# data[].attributes.headline
Rajzold meg a tenyered- vágd ki és díszítsd 

# data[].attributes.subject
Rajzold meg a tenyered- vágd ki és díszítsd 

# data[].attributes.body
Csak nagyobbaknak

# data[].attributes.headline
Pálcikára, szivószálra, agacskara rögzíthető 

# data[].attributes.subject
Pálcikára, szivószálra, agacskara rögzíthető 

# data[].attributes.headline
A gyerekek nagyon szeretik ha a talpukat csiklandozzuk...hajra 

# data[].attributes.subject
A gyerekek nagyon szeretik ha a talpukat csiklandozzuk...hajra 

# data[].attributes.body
Tegyetek vatta karikákra különböző illatokat, köztük az általatok használt parfümöt is. Keresse meg a gyerek, melyik vattakarika anya illatú!

# data[].attributes.body
Keress kellékeket, rakd ki anyát! Tegyél a kezébe egy olyan tárgyat, ami a munkájával, foglalkozásával kapcsolatos, de utalhat a hobbijára is. Beszélgessetek anya munkájáról és hobbijáról!

# data[].attributes.body
Közös játék Édesanyákkal

Egymással szemben ülve mondják és mutatják a gyerekek:

Mit csinál a kis kezem?

Simogat kedvesen (anya arcán),

ütöget mérgesen (anya tenyerébe),

csiklandoz viccesen (anya nyakán),

csipked hegyesen (anya arcán óvatosan),

táncol ügyesen (kezeket forgatva),

te is tudod, mondd velem (anyára mutatni)!

# data[].attributes.body
Tordon Ákos - Anyák napi mondóka

Anyukám, anyukám, találd ki,
Hogy az én kincsem, ugyan ki?
Ki más is lehetne, ha nem te?
Ültess gyorsan az öledbe.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Anyák napja üzenetét néha nehéz megfogalmazni szavakban. Kicsi gyermekeink számára magától értetődő, hogy jelen vagyunk a napjaik nagy részében, hogy simogatunk, kérdezünk, vigasztalunk, nevetünk, játszunk, néha pedig mérgelődünk, szomorkodunk, aggódunk, elfáradunk. Annyi, annyi érzés, ki nem mondott gondolat van bennünk ha gyermekeinkre nézünk, hogy néha képtelenek vagyunk szavakba önteni. Néha éppen egy anyák napi dalocska, vagy kis vers által fogalmazódnak meg a legbensőbb érzések...vagy éppen egy megható anyák napi mesét olvasva. Mesék anyák napjára ovisoknak.

Fésűs Éva: Jó éjt, bocsok!

- Jó éjt, mackó mami!

A medvebarlang hálófülkéjében mackó néni minden este ezek után a szavak után borított ibolyalevelet a jánosbogár lámpára, hogy három bocsa hamarabb elaludjék.

Azok pedig minden áldott este ilyenkor kezdtek élni, mintha egész napi erejüket és virgoncságukat mostanra tartogatták volna.

Látszólag engedelmesen ráhúzták a mohapaplant a fél fülükre, de a másikat szabadon hagyták, hogy hallják, mikor lépi át mackó mami a hálóbarlang küszöbét.

Abban a pillanatban elkezdődött a huncutságok sorozata, hol így, hol amúgy, de a cél mindig ugyanaz volt: húzni az időt, hogy ne kelljen még aludni.

A hét minden napjának estéjére tartogattak valami csalafintaságot. Hétfőn Dörmi szólalt meg, mielőtt mackó mama átlépte volna a küszöböt:

- Én nem kaptam puszit!

- Már hogyne kaptál volna, kisfiam!

- De én eggyel kevesebbet kaptam, mint Brumcsi! - És hozzátette szemrehányó tekintettel: - Megszámoltam!

Még a szája is legörbült.

Mackó mamának sürgősen igazságot, azazhogy pótpuszit kellett osztania. De addigra már a másik két bocs is lerúgta a paplant és körülugrálta:

- Én is kérek még! Én is keveset kaptam! Én is!

Mire vége szakadt a nagy cuppogásnak, hízelkedésnek, kilencet kakukkolt az óra.

- Mélységes rengeteg! Még nem is mosogattam! - kiáltott fel mackó néni és szigorúan toppantott: - Ilyen aztán nem lesz többet!

Hát nem is lett, mert keddre más műsort eszeltek ki a bocsok.

- Pók van az ágyamban! - kiáltott fel Brumcsi másnap este, aminek az lett a következménye, hogy mind a három ágyat össze-vissza kellett túrni. A pókot természetesen nem találták, hiába bizonygatta Brumcsi, hogy nagy volt és fekete - de mire vége lett a hajcihőnek, az óra tízet kakukkolt. - Jóságos mézesputtony! - kapott a fejéhez mackó mama.

- Még ezután kell kimosnom a mackónadrágotokat!

Szerdán Dörmi kért vizet elalvás előtt. Egy negyed óra múlva Brumcsinak száradt ki a torka, valamivel később pedig Lomposka akart egy pohár harmatvízért elepedni.

Mackó mama háromszor hagyta félbe a vasalást, amire csak ilyenkor jutott ideje, mert napközben egy málnásban dolgozott. Egyedül nevelte a három bozontos bocsot, és sohasem volt szíve nemet mondani, ha valamit kértek. Azok pedig viháncoltak, kuncogtak, pompásan szórakoztak. Így ment heteken keresztül, míg egyszer furcsa dolog történt.

Azon az estén Lomposka lett volna soron a huncutságban, de elkésett a nyöszörgéssel, mert Mackó néni szokatlanul gyorsan köszönt el tőlük és ment ki az ajtón. Valami olyasmit dörmögött, hogy mindig fáradt, nem csoda, ha elszámolta magát a málnával. Most aztán kezdheti elölről az egészet...

Lomposkát megszidta két testvére, amiért ügyetlenkedett, de azután hamarosan készen volt a tervük.

- Szúnyogokat fogunk csapkodni! - jelentette ki diadalmasan Dörmi. - Erre majd bejön a mami a nagy partvissal, és az olyan mulatságos, hogy legalább tizenegyig fent maradhatunk.
El is kezdődött a csetepaté. Először csak a mancsukkal csapkodtak, de mackó mami nem jött be megkérdezni, hogy mi az.

Elő a papucsot! Elő a kispárnát! Elő a tegnapi újságot! Piff-puff! Dirr-durr!

Odakint néma csend. Dörmi már visongatott. Odakinn semmi nesz. Brumi véletlenül nyakon csapta Lomposkát, mire az bőgni kezdett.

Erre már csak bejön mackó mami...

A bocsok hirtelen elhallgattak. Valami furcsa volt a levegőben. Lábujjhegyen, egymás után osontak ki körülnézni.

A konyhában égett a jánosbogár lámpa, s ott állt a mosatlan edény nagy halomban. De hol lehet mackó mami?

Dolgavégezetlenül aludni ment volna? Dehogyis ment szegény! Ott aludt el málnaszámolás közben az egyik barlangmélyedésben az asztalra borulva.

Dörmi odaszaladt, hogy felköltse, de Brumi hirtelen erélyesen visszahúzta: - Csitt!

Brumcsi eddig mindig csak egy bocs volt, fára mászó, mézet torkoskodó, huncut kölyök, mint a két öccse, de most egyszerre úgy érezte, hogy ő okosabb. Okos és jó mackó kislány, akinek ilyen esetben ki kell találnia, hogy mi a teendő.

Lomposka ráásított:

- Ááá! Igazad van. Gyerünk mi is aludni!

- Nem addig, öcskös! Hiszen tizenegyig fent akartál maradni!

- Most már minek? - kérdezte Dörmi. - Mulatság úgysem lesz.

- Dehogynem! - emelte fel a hangját Brumcsi, de csak annyira, hogy mackó mamit fel ne ébressze. - Ezután jön csak az igazi mulatság!... No, mit néztek úgy rám? Hát olyan buták vagytok, hogy magatoktól ki sem találjátok, mire gondolok? ...A bocsok nem voltak buták.

Mackó mami csak hajnaltájt ébredt fel mély álmából, de akkor úgy meglepődött, hogy azt sem tudta mondani: "Mélységes rengeteg!"

A konyhában olyan rend és tisztaság volt, mint vasárnap délután. A nagy kosár málnán pedig egy cédulát talált: "Pontosan kilencszáztizenegy szem. Megszámoltuk."

A puszit és simogatást, amit a bocsok kaptak, nem számolta meg senki. De attól kezdve, ha mackó mami azt mondta este: "Jó éjt, bocsok!" - minden mackófül eltűnt a paplan alatt és olyan áldott csend lett, hogy még a betévedt esti pille szárnya zizzenését is meg lehetett hallani.
Nyomtasd ki a mesét ide kattintva!
Bartócz Ilona: Anyák napja

Volt egyszer egy mesebeli kisfiú, Jancsikának hívták őt is, mint a legtöbb mesebeli kisfiút. Jó kisfiú volt meg rossz kisfiú, csöndes is volt, lármás is volt, akárcsak az igazi kisfiúk.

Ennek a Mesebeli Jancsikának volt egy üveggolyója, de nem ám olyan üveggolyó, amilyen a te zsebedben van, meg néha az enyémben is! Jancsika üveggolyója igazi varázsgolyó volt: ha jól a tenyerébe szorította, s közben elmondta a varázsigét: „Hipp-hopp, az legyek, ami akarok!" - Mesebeli Jancsika nyomban átváltozott valamivé, amihez éppen kedve volt.

Hol cinke képében röpdösött, hol mint vidám mókus ugrált a legmagasabb fák ágain, aztán beállt nyuszinak, őzikének, gyíknak, halacskának, amihez éppen kedve volt. Egy szép napon meg addig-addig szorongatta az üveggolyót, míg medveboccsá változott.

Mesebeli Jancsika most mint medvebocs ballagott a szamócás erdőben. Összetalálkozott az erdő legeslegöregebb medvéjével, s illedelmesen köszönt neki:

- Jó reggelt, Legöregebb Medve! Nem vagyok ám bocs, egy percig se hidd, én vagyok a Mesebeli Jancsika!

- Brummm ... Hallottam ám rólad, te gyerek! Sok kalandodat emlegeti az erdő apraja-nagyja!

- Igazán? Ez nagyon kedves az erdő apraja-nagyjától! És mondd csak, Legöregebb Medve, arról is hallottál, hogy hétfőn cinke voltam, ide-oda szálltam, felhők között, csillagok közt jártam, de aztán megtámadott a Gonosz Sas?

- És hogyan menekültél meg a Gonosz Sastól, hova bújtál előle?

- Nem bújtam én sehová! Visszarepültem az én mesebeli anyukám mesebeli házacskájába, a házacska ablakán kopogtam, kinyílt az ablak, és én megint Mesebeli Jancsika voltam, akit nem bánthat a Gonosz Sas, mert vigyáz rá az anyukája.

- Brummm ... - mondta a Legöregebb Medve. - Jó annak, akinek anyukája van. És mikor halacska voltál, és a vizek mélyén jártál ..., mesélt csak erről!

- Mikor halacska voltam, és a vizek mélyén jártam, a folyóban aranyhomokot, a tengerben drágagyöngyös kagylót láttam. És egyszer hálóba akadtam. De nem ijedtem ám meg! A halászok hangosan dicsekedtek, hogy milyen szép halacska van a hálójukban, ezt meghallotta az én anyukám, odaszaladt, és az erős kezével széttépte a hálót, sírt is, nevetett is, és azt mondta: „Csakhogy ismét nálam vagy, Mesebeli Jancsika!"

- Brummm ... - mondta a Legöregebb Medve. - Jó annak, akinek anyukája van!

- Jó bizony - mondta a medvebocs, azazhogy Mesebeli Jancsika. - Nekem a legjobb a világon, mert szállhatok a felhők között, hogy megszámoljam a csillagokat, lemerülhetek a mély vizekbe, hogy gyöngyöt halásszak, elmehetek akár a világ másik végébe is, nem félek, mert a mesebeli házacska ablakából mindig engem figyel az anyukám, mindig tudja, hol vagyok, mindig tudja, hogyan segítsen, ha bajban vagyok, és mindig megcsókol, ha hazamegyek a világ másik végéből.

- Brummm - mondta az erdő legeslegöregebb medvéje. - Jó, ha egy kisfiúnak varázsgolyója van, de a legeslegjobb mégiscsak az, hogy anyukája van.
Nyomtasd ki a mesét ide kattintva!
Petrolay Margit: A legszebb vasárnap

Járt az óvodába egy kisleány: Zsuzsikának hívták. Piros szalagot hordott a hajában, és piros volt a köténye is. Ennek a piros köténynek a zsebében volt egy lyukas kétfilléres.

Zsuzsika nagyon vigyázott rá, a világ minden kincséért el nem költötte volna. Pedig egy fiú az óvodában már egy forintot is ígért érte. De Zsuzsika még azért sem adta oda.

- Nem adom a lyukas pénzt senkinek, mert édesanyának akarok ajándékot venni rajta anyák napjára.

Pedig akkor még éppen csak hogy elmúlt karácsony: még térdig ért a hó az óvoda udvarán. Jaj, hol van még anyák napja?!

Egyszer aztán kisütött a nap, elolvadt a hó is, és kirügyeztek az orgonabokrok a kerítések mellett. És ebből megtudta Zsuzsika, hogy közeledik már anyák napja.

Mindennap elővette a pénzét, és megolvasta, aztán megnyugodva visszatette a piros kötényke zsebébe: megvolt, nem hiányzott belőle semmi.

Mikor már az orgona is elvirágzott, egy napon így szólt az óvó néni a gyerekekhez:

- Tudjátok-e, milyen nap lesz most vasárnap?

- Tudjuk! - felelték a gyerekek kórusban.

- Tudjuk! - felelte Katika is. - Karácsony lesz!

- Jaj, Katika, bizony rosszul tudod! - mondta az óvó néni. - Tudhatnád, hogy elmúlt már karácsony!

- Én tudom! - kiáltotta Danika. - Vasárnap lesz.

- Vasárnap! Vasárnap! De milyen vasárnap? Ki tudja, melyik a legszebb vasárnap az esztendőben?

De már erre elkiáltotta magát Zsuzsika is:

- Anyák napja lesz, óvó néni, kérem!

- Az bizony! - felelte az óvó néni. - Verset is tanulunk, szép köszöntőverset, azzal köszöntsétek édesanyátokat!

Tanulta is Zsuzsika a verset szorgalmasan, még este, az ágyban is azt mondogatta. Ment is neki, mint a vízfolyás, csergedezett, mint a tiszta vizű erdei patakocska.

Így jött el a szombat, amikor csak délig vannak a gyerekek óvodában. Elindult Zsuzsika is hazafelé, de mégse ment haza, mint más napokon, hanem bement a cukorkaüzletbe, mert volt a kirakatban egy szív színtiszta cukorból, azt akarta megvenni édesanyjának.

Elő is vette a lyukas kétfillérest, és kitette a pultra.

- Kérem azt a cukorszívet a kirakatból! Azt akarom ajándékozni anyukámnak anyák napjára.

- Jaj, Zsuzsikám - mondta a boltos néni -, hozzál másik pénzt, mert ezt nem tudom ám én felváltani neked!

De Zsuzsikának nem volt másik pénze, hát azt gondolta magában: „Akkor inkább megveszem a selyemkendőt, amit a szomszéd bolt kirakatában láttam. S ha még marad pénzem, visszajövök a cukorkaszívért."

Azzal fogta a lyukas kétfillérest, és bement a szomszédos boltba. Kitette a pultra, és így szólt:

- Tessék nekem ezért ideadni azt a selyemkendőt a kirakatból!

- Jaj, Zsuzsikám - szólt a boltos bácsi -, szaladj haza másik pénzért, mert ebből én nem tudok ám neked visszaadni!

- Nem kell visszaadni - felelte Zsuzsika - legfeljebb nem veszem meg a cukorkaszívet, hiszen ez a selyemkendő is tele van szívekkel.

De a boltos bácsi egyre csak azt mondogatta, hogy sajnos, nincsen neki aprópénze, nem adhatja oda Zsuzsikának a szép, tarka selyemkendőt.

Elbúsulta magát Zsuzsika. Hiába van a szép, fényes kétfillérese, ha senki se tudja neki felváltani! És elindult hazafelé nagy búbánatosan.

Ahogy ment, mendegélt, kis gyalogúthoz ért, mely a réten át a házukig vezetett. A gyalogút mellett kicsi fehér százszorszépek álldogáltak. Ismerték Zsuzsikát, mert minden délután arra ment haza az óvodából.

Meg is szólították:

- Mit búsulsz, Zsuzsika?

- Hogyisne búsulnék, mikor holnap lesz anyák napja, és én semmi sem vettem anyukámnak. Pedig van egy lyukas pénzem, de senki sem tudja felváltani!

- Ne búsulj, Zsuzsika! - vigasztalták őt a százszorszépek -, köss csokorba bennünket, és úgy köszöntsd fel holnap édesanyukádat! Csak el ne felejts friss vízzel megitatni minket!

- Az bizony jó lesz! - örült meg Zsuzsika, és leguggolt a fűbe százszorszépet szedni. De vigyázott, hogy ne fájjon a kis virágoknak. Mikor már egy marékra valót összeszedett, szépen csokorba kötötte, elbúcsúzott a virágos réttől, és indult volna haza a kis bokrétával. De akkor hirtelen elszontyolodott, majdhogy sírva nem fakadt:

- Jaj, de mi lesz a szép lyukas kétfilléresemmel?!

Belenyúlt a kötője zsebébe Zsuzsika, de bizony volt - nincs kétfilléres. Az bizony kihullott a sok hajolgatás közben...

Ha a kétfilléres el nem veszett volna, a kis csacsi Zsuzsika még sírva fakadt volna. De szerencsére elveszett, és Zsuzsika örömében nevetni kezdett. Hogyne örült volna, hiszen holnap anyák napja lesz, és ő egy csokor százszorszéppel köszönti fel édesanyját az év legszebb vasárnapján...
Nyomtasd ki a mesét ide kattintva!
Dönci, az icipici sün gondterhelten ballagott a májusi napsütésben. Jobbról is, balról is virágok mosolyogtak, gyíkocska ragyogó szeme csillant, és fénylett a bogarak fekete háta, amint a fűszálakon hintáztak.

Mindenütt fény - csak a sün orra alatt árnyék.
Mert lógatta, bizony! Annyira lelógatta, hogy Brekuci, a kis levelibéka rákiáltott a fűzfaágról:

- Vigyázz, hékás, mert belebotlasz az orrodba!
- Nem vagyok hékás, hanem idei sün! - borzolta fel magát Dönci.
- Le-he-tet-len! - brekegett mókásan Brekuci. - Idei sünnek még nem lehet ekkora bánata.
- Nekem van! - mondta Dönci komoran.

Erre már odaugrott mellé a barátságos kis béka, és együttérzően tudakolta:
- Hol szerezted?
- Útközben.
- Rettenetes!
- Az bizony. És most nem tudom, mit tegyek.
- Oszd meg velem.
- Mit?
- Hát a bánatodat. Akkor neked csak a fele marad.
- Jó, de attól még nem lesz meglepetése a mamámnak. Brekucinak felragyogott a szeme:
- Ó, hát te ilyesmiben sántikálsz?
- Nem sántikálok, hanem egész rendesen ballagok.
- Jaj, hát ez csak amolyan szólásmondás! Meglepetésen töröd a fejed, igaz?
- Már nem töröm. Már kitaláltam.
- Akkor meg mi a baj?
- Mégsincs meglepetés.
- Ez érdekes!
- Nem érdekes; ez borzasztóan szomorú - mondta az icipici sün, nagyon elszontyolodva. - Pedig volt öt szem ropogós májusi cseresznyém!
- Hol vetted?
- Rigó bácsinál.
- Finom ajándék!
- Én is azt hittem. Ahány csiga csak volt a zsebemben, mind odaadtam érte. Feltűztem őket a tüskéimre, és igyekeztem hazafelé, amikor szembejött velem egy nyúl. Megállt, és azt mondta: - A cseresznye mindig kukacos. Sokkal jobb a hónapos retek.
- És te?
- Bementem a mezei önkiszolgálóba, és elcseréltem a cseresznyét hónapos retekre.
- Ezért búsulsz? Hiszen annak is biztosan örülni fog az anyukád.
- Nem fog, mert aztán találkoztam egy egérrel. Az is megállt, nézte, hogy mit viszek, és megcsóválta a fejét.
- Minden retek pudvás! Százszor jobb a tavalyi dió!
- Szerencsére ott ugrált a közelben egy mókus, aki még sohasem kóstolt retket, és szívesen cserélt velem.
- És hol a dió?
- Találkoztam egy borzzal is. Megállt, és nagyon komolyan intett: - Fiacskám, jegyezd meg, hogy a tavalyi dió mind avas. Egy fürjecsketojás sokkal többet ér!
- Fogtam hát, s elcseréltem a diót a sarki menyétnél egy fürjtojásra.
- Itt az icipici sünnek már kezdett lefelé görbülni a szája.
- Kivel találkoztál még? - sürgette Brekuci.
- A rókával! - bökte ki Dönci.
- Csak nem bántott a beste?
- Dehogy! Nagyon barátságos volt. Azt mondta, okos süngyerek vagyok, de mielőtt átadom, jól nézzem meg, hogy nem záp-e belül ez a fürjtojás.
- No és?
- Megnéztem! - bőgte el magát az icipici sün. - És most már semmit sem tudok venni az anyukámnak helyette, mert egy fia aprócsiga sem maradt a zsebemben!
- Ne sírj, no! - vigasztalta Brekuc. - Ajándékot nemcsak vásárolni lehet, hanem készíteni is.
- Miből?
- Például fűből és szalmaszálból. Mindjárt megmutatom, hogyan kell belőlük kosárkát fonni.
Leült egy békarokka tövében, és munkához látott. Dönci csak nézte, nézte, és egyre jobban felderült a képe.
- Taníts meg rá engem is! - ujjongott. - Hadd csináljam én is!
Brekuci hagyta, és ha a pici sün ügyetlenkedett, türelmesen kibogozta a fűcsomót, kijavította a hibát. Olyan szorgalmasak voltak, hogy déli harangvirág-kondulásra elkészült két takaros, kerek kosárka.
- De szépek! - lelkendezett Dönci. - A mamám biztosan nagyon fog örülni. Köszönöm, hogy segítettél, Berci, de mondd csak, miért csináltunk két kosarat?
Brekucinak örömében fülig ért a szája, úgy válaszolta:
- Mert én is szerzek meglepetést az én anyukámnak!
- Érdekes - mondta az icipici sün -, én eddig mindig csak az enyémre gondoltam, de akkor most a te anyukád kosarát is teleszedem virággal!
Nyomtasd ki a mesét ide kattintva!
Anyukám a legjobb barátnőm
Ezt a mesét jó pár évvel ezelőtt én kaptam pár kis kitépett noteszlapra írva...azóta, bármikor újra elolvasom, nem úszom meg könnyek nélkül :).
A történet főszereplője én vagyok, én Bándi Lili, és az anyukám.

A városi oviba járok, a Katica csoportba, anya egy nagy-nagy ház irodájában dolgozik.

Én még csak 4 éves vagyok, anya már 35. Ennyi a különbség köztünk. Minden más közös bennünk. Anya nem csak egy anyuka, hanem egy barátnő, az én legjobb barátnőm. Olyan, mintha csak ő is 4 éves lenne. Szinte mindenben egyetértünk, és ha valamiben nem, akkor azt egyszerűen megbeszéljük. Hihetetlen, de igaz!

Bár volt olyan, amikor azt kívántam, hogy más legyen az anyukám. Erre még tisztán emlékszem. Egy nyári hétköznap volt, asszem szerda, péntek...vagyis kedd...mindegy.

Reggel, még ovi előtt, otthon anya megengedte, hogy nézzem a tv-t. Egy pónis, babás mesét néztem, nagyon érdekes volt. Annyira, hogy a reggelit is elszalasztottam és amikor anya szólt, hogy kell menni, akkor sem keltem fel a tv elől. Anya a harmadik szólása után kikapcsolta a tv-t és hozta a cipőmet és a kabátomat. Akkor mérges voltam, mert nem hallhattam, hogy mit mond a rózsaszín póni a lila póninak. Azóta sem tudom. Szóval elkezdtem duzzogni.

Egész úton nem szóltam anyához, csak duzzogtam. Anya pedig továbbra is kedvesen, türelmesen beszélt hozzám. Amikor az oviba, a csoport öltözőjébe értünk, anya segített áthúzni a benti cipőt. Amikor bekísért a terembe, lehajolt és a fülembe súgta:

- Ha jó kislány leszel, délután kaphatsz egy fincsi málnás fagyit.

Aztán elment. Az óvónéni kézen fogott, majd bevezetett a többiekhez. Én némán néztem az ajtó felé, ahol anya kiment. Azt sem vettem észre, hogy az óvónéni beszélt hozzám. Csak bambultam, amíg egy másik anyuka jött be. Aztán leültem a játékok közé.

Egyszer csak eszembe jutott valami. Felpattantam, kifutottam az öltözőbe. Boldogan láttam a pónimat, amit mindig el szoktam hozni. Mérgemben őt is elfelejtettem. Szegény! De anya nem felejtette el! Hirtelen eszembe jutott, amit anya súgott. Abban a percben egy kis könny jelent meg a szememben. Elfogott a vágy a málnás fagyi után, de leginkább anya után. Kijött az óvónéni. gyorsan megtöröltem a szememet és pónimmal együtt visszasomfordáltam a terembe.

Nem vártam meg az óvónéni mondatát, hanem bevonultam egy sarokba, a babakonyha mögé, leültettem a pónit a babaszékre, aztán megfogtam a serpenyőt és a tűzhelyre tettem. Eszembe jutott, hogyan szoktunk anyával palacsintát sütni. Megmutattam a pónikámnak is, hogyan kell feldobni. De elszomorodtam, mivel anya nem volt velem és így nem az igazi.

Aznap délelőtt bármit is csináltam, mindenről anya jutott eszembe. Ha felöltöztettem a pónim, ha várat építettünk, ha gyúrtam a tésztát a babakonyhában. Egyedül éreztem magam, pedig 24 gyerek, 2 óvónéni, 2 dajka és a pónim is itt volt. De anya nem. És őt még a pónimnál is sokkal jobban szeretem. Pedig a pónimat nagyon-nagyon szeretem ám! Csak ezt reggel elfelejtettem. Már megbántam, hogy mérges voltam anyára, de még legalább fél napot nélküle itt lennem.

Elérkezett az ebéd. Leültem az asztalomhoz, ahol Nikivel, Lucával és Bettivel ültem. Niki ma előbb hazament, Luca beteg és nem jött, Betti pedig ma kivételesen másik barátnőjéhez, Dórihoz ült. Nem is bántam. Luca helyére a pónimat ültettem, aztán nekiláttam a krumplilevesnek. Hirtelen visszatettem a kanalat. Nem ízlett, pedig ezt nagyon szeretem. Eltoltam a tányért és megvártam a másodikat. A borsófőzelékből sem ettem sokat, a húsból a felét meghagytam. Így hát üres hassal feküdtem le aludni.

Forgolódtam, hemperegtem, a mesére sem figyeltem. Anya mindig izgalmasan mesél, ezen pedig majdnem elaludtam, olyan uncsi volt. Kár, hogy nem voltam álmos és nem tudtam elaludni.

Kicsit felderült a kedvem, amikor megláttam az asztalon az uzsimat, ami lekváros kenyér volt. Miután behabzsoltam, az óvónéni intésére kimentünk. Beültem a hintába, aztán lassan elkezdtem lökni magam.

Úgy elmélyedtem és elbambultam a hintában, hogy észre sem vettem, hogy a többiekért már jöttek. Laciért az apukája jött éppen, aki bukósisakban várta a fiát. Sanyiért a nagymamája, Lindáért az anyukája, Bertáért a szülei....Észrevettem, hogy már csak 7-en vagyunk az udvaron. Amikor Mátéért is jöttek, akkor azt mondta nekem: "Nem jöttek érted, lyukas a térded!"

Szomorúan szorítottam magamhoz a pónit. Úgy éreztem, hogy egyedül vagyok csak itt.

Mikor jössz, anya?

Aztán hirtelen nyílt a kapu nyikorogva...és belépett,...belépett...Kriszti anyukája. Nem igaz! Miért nem jössz, anya? Anyaaaa...-mondogattam.

Aztán újra nyikorgást hallottam. Belépett egy nő, egy szép nő. Barna felsőben és farmerben volt. A fekete cipője jól kilátszott a szélfújta nadrág alól. Barna haját ide-oda fújta a szellő, néha még az arcába is. Aztán felemelte a fejét.

És akkor megláttam az én anyukámat, az én igazi anyukámat! Megtöröltem a szemem, hogy jól látok-e, de igen! Tisztán láttam, hogy ő az! Anya leguggolt és kitárta a kezét. Én megmarkoltam a pónim, leugrottam a hintáról és futottam, sőt rohantam anya karjaiba. Ő meg átölelt, én megszorítottam. Egyikünk sem mondott semmit, csak mozdulatlanul ölelkeztünk.

- Jó voltál, Lili?- súgta anya a fülembe.

- Nem tudom. - válaszoltam neki.

- Én tudom, hogy igen - hangzott a válasza - Kaphatsz egy málna fagyit. És mosolygott rám.

- Nem kérek - mondtam halkan - süssünk inkább palacsintát!

- Rendben - mondta anya, aztán felvett és elmentünk.

Az aznapi palacsinta sütés volt a legnagyobb ajándék, amit ovi után kaptam. Este anya egy olyan mesét mesélt, ami izgalmas volt és nyomban elaludtam. Amikor puszit adott és jó éjszakát kívánt, ennyit mondtam: - Szeretlek. Aztán álomba zuhantam.

Anyák napi verseket is olvashatsz ide kattintva!

Ajándékötleteket pedig itt találsz.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mesék Anyák napjára ovisoknak | Játsszunk együtt!

# data[].attributes.attachment_link.description
Anyák napja üzenetét néha nehéz megfogalmazni szavakban. Kicsi gyermekeink számára magától értetődő, hogy jelen vagyunk a napjaik nagy részében, hogy simogatunk, kérdezünk, vigasztalunk, nevetünk, játszunk, néha pedig mérgelődünk, szomorkodunk, aggódunk, elfáradunk. Annyi, annyi érzés, ki nem mondott gondolat van bennünk ha gyermekeinkre nézünk, hogy néha képtelenek vagyunk szavakba önteni.

# data[].attributes.body
Fésűs Éva: Jó éjt, bocsok!

– Jó éjt!

– Jó éjt, mackó mami!

A medvebarlang hálófülkéjében mackó néni minden este ezek után a szavak után borított ibolyalevelet a jánosbogár lámpára, hogy három bocsa hamarabb elaludjék.

Azok pedig minden áldott este ilyenkor kezdtek élni, mintha egész napi erejüket és virgoncságukat mostanra tartogatták volna.

Látszólag engedelmesen ráhúzták a mohapaplant a fél fülükre, de a másikat szabadon hagyták, hogy hallják, mikor lépi át mackó mami a hálóbarlang küszöbét.

Abban a pillanatban elkezdődött a huncutságok sorozata, hol így, hol amúgy, de a cél mindig ugyanaz volt: húzni az időt, hogy ne kelljen még aludni.

A hét minden napjának estéjére tartogattak valami csalafintaságot. Hétfőn Dörmi szólalt meg, mielőtt mackó mama átlépte volna a küszöböt:

– Én nem kaptam puszit!

– Már hogyne kaptál volna, kisfiam!

– De én eggyel kevesebbet kaptam, mint Brumcsi! – És hozzátette szemrehányó tekintettel: – Megszámoltam!

Még a szája is legörbült.

Mackó mamának sürgősen igazságot, azazhogy pótpuszit kellett osztania. De addigra már a másik két bocs is lerúgta a paplant és körülugrálta:

– Én is kérek még! Én is keveset kaptam! Én is!

Mire vége szakadt a nagy cuppogásnak, hízelkedésnek, kilencet kakukkolt az óra.

– Mélységes rengeteg! Még nem is mosogattam! – kiáltott fel mackó néni és szigorúan toppantott: – Ilyen aztán nem lesz többet!

Hát nem is lett, mert keddre más műsort eszeltek ki a bocsok.

– Pók van az ágyamban! – kiáltott fel Brumcsi másnap este, aminek az lett a következménye, hogy mind a három ágyat össze-vissza kellett túrni. A pókot természetesen nem találták, hiába bizonygatta Brumcsi, hogy nagy volt és fekete – de mire vége lett a hajcihőnek, az óra tízet kakukkolt. – Jóságos mézesputtony! – kapott a fejéhez mackó mama.

– Még ezután kell kimosnom a mackónadrágotokat!

Szerdán Dörmi kért vizet elalvás előtt. Egy negyed óra múlva Brumcsinak száradt ki a torka, valamivel később pedig Lomposka akart egy pohár harmatvízért elepedni.

Mackó mama háromszor hagyta félbe a vasalást, amire csak ilyenkor jutott ideje, mert napközben egy málnásban dolgozott. Egyedül nevelte a három bozontos bocsot, és sohasem volt szíve nemet mondani, ha valamit kértek. Azok pedig viháncoltak, kuncogtak, pompásan szórakoztak. Így ment heteken keresztül, míg egyszer furcsa dolog történt.

Azon az estén Lomposka lett volna soron a huncutságban, de elkésett a nyöszörgéssel, mert Mackó néni szokatlanul gyorsan köszönt el tőlük és ment ki az ajtón. Valami olyasmit dörmögött, hogy mindig fáradt, nem csoda, ha elszámolta magát a málnával. Most aztán kezdheti elölről az egészet…

Lomposkát megszidta két testvére, amiért ügyetlenkedett, de azután hamarosan készen volt a tervük.

– Szúnyogokat fogunk csapkodni! – jelentette ki diadalmasan Dörmi. – Erre majd bejön a mami a nagy partvissal, és az olyan mulatságos, hogy legalább tizenegyig fent maradhatunk.
El is kezdődött a csetepaté. Először csak a mancsukkal csapkodtak, de mackó mami nem jött be megkérdezni, hogy mi az.

Elő a papucsot! Elő a kispárnát! Elő a tegnapi újságot! Piff-puff! Dirr-durr!

Odakint néma csend. Dörmi már visongatott. Odakinn semmi nesz. Brumi véletlenül nyakon csapta Lomposkát, mire az bőgni kezdett.

Erre már csak bejön mackó mami…

De nem jött.

A bocsok hirtelen elhallgattak. Valami furcsa volt a levegőben. Lábujjhegyen, egymás után osontak ki körülnézni.

A konyhában égett a jánosbogár lámpa, s ott állt a mosatlan edény nagy halomban. De hol lehet mackó mami?

Dolgavégezetlenül aludni ment volna? Dehogyis ment szegény! Ott aludt el málnaszámolás közben az egyik barlangmélyedésben az asztalra borulva.

Dörmi odaszaladt, hogy felköltse, de Brumi hirtelen erélyesen visszahúzta: – Csitt!

Brumcsi eddig mindig csak egy bocs volt, fára mászó, mézet torkoskodó, huncut kölyök, mint a két öccse, de most egyszerre úgy érezte, hogy ő okosabb. Okos és jó mackó kislány, akinek ilyen esetben ki kell találnia, hogy mi a teendő.

Lomposka ráásított:

– Ááá! Igazad van. Gyerünk mi is aludni!

– Nem addig, öcskös! Hiszen tizenegyig fent akartál maradni!

– Most már minek? – kérdezte Dörmi. – Mulatság úgysem lesz.

– Dehogynem! – emelte fel a hangját Brumcsi, de csak annyira, hogy mackó mamit fel ne ébressze. – Ezután jön csak az igazi mulatság!… No, mit néztek úgy rám? Hát olyan buták vagytok, hogy magatoktól ki sem találjátok, mire gondolok? …A bocsok nem voltak buták.

Mackó mami csak hajnaltájt ébredt fel mély álmából, de akkor úgy meglepődött, hogy azt sem tudta mondani: “Mélységes rengeteg!”

A konyhában olyan rend és tisztaság volt, mint vasárnap délután. A nagy kosár málnán pedig egy cédulát talált: “Pontosan kilencszáztizenegy szem. Megszámoltuk.”

A puszit és simogatást, amit a bocsok kaptak, nem számolta meg senki. De attól kezdve, ha mackó mami azt mondta este: “Jó éjt, bocsok!” – minden mackófül eltűnt a paplan alatt és olyan áldott csend lett, hogy még a betévedt esti pille szárnya zizzenését is meg lehetett hallani.

# data[].attributes.body
Kattintsatok, megtaláljátok a dalok kottáját, s ha lementitek, meg is hallgathatjátok billentyüs hangszeren.Találjátok ki,milyen hangszer.Jó szórakozást hozzá.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Serkenj fel, kegyes nép! Mosolyog az hajnal,
arany szárnytollakkal repdes, mint egy angyal.

Ingó-bingó rózsaszál szépen felöltözik,
liliom rózsába meg is törölközik.

Amennyi fűszál van a tarka mezőben,
annyi áldás szálljon jó anyám fejére!

Anyák napja felvirradt, erre vártunk régen.
Vígan süt a kedves napja odakinn a réten.

Szedjük színes csokorba, ami jót kívánunk
Édesanyát köszönteni, most elébe állunk.

Én kicsike vagyok, nagyot nem mondhatok.
Szüleim kertjében most nyílni akarok.

Ki akarok nyílni, mint pünkösdi rózsa,
de ki nem nyílhatok, csak úgy illatozok.

Ültem ringó kis ladikon.
Úszott három rózsaszirom.
Az egyik az apué,
a másik az anyué,
harmadik enyém.

Ó ha cinke volnék,
Útra kelnék,
Hömpölygő sugárban
Énekelnék-
Ó ha szellő volnék,
Mindig fújnék,
Minden bő kabátba
Belebújnék -

Ó ha csillag volnék
Kerek égen,
Csorogna a földre
Sárga fényem-
Jaj, de onnan
Vissza sose járnék,
Anyám nélkül
Mindig sírdogálnék.

# data[].attributes.attachment_link.description
Serkenj fel, kegyes nép! Mosolyog az hajnal, arany szárnytollakkal repdes, mint egy angyal. Ingó-bingó rózsaszál szépen felöltözik, liliom rózsába meg is törölközik. Amennyi fűszál van a tarka mezőben, annyi áldás szálljon jó anyám fejére! Anyák napja felvirradt, erre vártunk régen. Vígan süt a kedves napja odakinn a réten.

# data[].attributes.body
Bekötjük a gyerek szemét, s az anyukája végigvezeti egy adott kacskaringós pályán, majd a gyerek vezeti anyuláját ugyanazon pályán.

# data[].attributes.body
Sus, pe cer, sunt multe stele.
Pe pământ sunt floricele,
Dar niciuna dintre ele
Nu-i ca ochii mamei mele.
Fiecare pui
Are mama lui
Și eu tot așa
Am mămica mea!

# data[].attributes.body
Kresd meg az árnyékát, s kösd össze a virággal.

# data[].attributes.headline
NAGYMAMÁMNAK            Az én szívem addig boldog, Amíg téged szerethet, Gyermekkorom emlékeit Elfeledni nem lehet!           Te voltál, és te maradsz       A napfény szívem tavaszán, Nem feledlek, soha téged Szeretlek én mamikám! 

# data[].attributes.subject
NAGYMAMÁMNAK            Az én szívem addig boldog, Amíg téged szerethet, Gyermekkorom emlékeit Elfeledni nem lehet!           Te voltál, és te maradsz       A napfény szívem tavaszán, Nem feledlek, soha téged Szeretlek én mamikám! 

# data[].attributes.headline
Kőhalmi Erzsébet: Anyák napjára                 Rajzoltam egy kicsi szívre Sok színes virágot. Nagymamikám, anyák napján Minden jót kívánok! Szeretném, ha mindig   Mindig csak nevetnél,      Szeretném, ha mindig   Mindig velem lennél!   

# data[].attributes.subject
Kőhalmi Erzsébet: Anyák napjára                 Rajzoltam egy kicsi szívre Sok színes virágot. Nagymamikám, anyák napján Minden jót kívánok! Szeretném, ha mindig   Mindig csak nevetnél,      Szeretném, ha mindig   Mindig velem lennél!   

# data[].attributes.headline
Pásztorné Antal Magdolna:Nagymama családja        Olyan jó, hogy itt vagy köztünk drága mamikám,  Úgy gondoskodsz sokszor rólam, mint az anyukám.    Ha az anya dolgozni megy,  te fogod meg a kezem, Szólok, hogy éhes vagyok, megkérdezed mit eszem?! Bármi gondom, bajom van,  te azt mindig megérted;  Hogyha kérem, elmeséled legkedvesebb mesémet.  Most ezen a szép ünnepen szívből köszönt unokád, Tudod, mama úgy érzem, hogy veled teljes a család!             

# data[].attributes.subject
Pásztorné Antal Magdolna:Nagymama családja        Olyan jó, hogy itt vagy köztünk drága mamikám,  Úgy gondoskodsz sokszor rólam, mint az anyukám.    Ha az anya dolgozni megy,  te fogod meg a kezem, Szólok, hogy éhes vagyok, megkérdezed mit eszem?! Bármi gondom, bajom van,  te azt mindig megérted;  Hogyha kérem, elmeséled legkedvesebb mesémet.  Most ezen a szép ünnepen szívből köszönt unokád, Tudod, mama úgy érzem, hogy veled teljes a család!             

# data[].attributes.body
Édes,kedves nagyikám,

Legyen élted hosszú,

Napfényes, mint a nyár!

Tele örömmel, mint

Virággal e kosár!

# data[].attributes.attachment_link.title
Örömünnep ez a nap (megzenésített versl)

# data[].attributes.attachment_link.title
Enya  - May It Be  ... "  Amikor egy gyermek leszületik a Földre  "

# data[].attributes.body
A szüleiteknek is van apukája, anyukája. Őket, hogyan nevezzük?
( nagymama, nagyanyó, mama- nagypapa, nagyapó, papa) Őket nagyszülőknek nevezzük.
Mindenkinek van nagyszülője?
Szerintetek ki az idősebb-fiatalabb?

# data[].attributes.body
Családi fotók nézegetése közben egyénileg is beszélgethettek a családtagok megnevezése névvel és a családban betöltött pozíciója szerint.
A családtagok szeretik, segítik egymást. beszélgessetek arról, hogy ahogyan a születésnapokat megünnepeljük az anyukákat is.
Ezeket az ünnepeket anyák napjának hívják. Hogyan tudnátok ünnepelni ezen a napon. (Készítünk ajándékot, köszöntjük dallal, versel, játékkal.)

# data[].attributes.body
Akivel odahaza vagytok a családban, kérjétek meg mindenkit, hogy egy asztalra tegye ki mindenki az egyik kezét. Állapítsátok meg kié a nagyobb-kisebb? Közben meg lehet beszélni miért. Pl Nagyobb mert öregebb, ,,Kisebb mert fiatalabb, alacsonyabb..
Számolgassatok játékosan:
- Mennyi ujjad van egy kezeden.(5)
- mennyi ujja van anyának. apának egy kezén? (5),

Egy mondókával számoljátok ki, ki kezdi a következő játékot. Akire az utolsó szó rájut az asztalon koppintson annyit, csukjon be annyit,,, Ez a játék páros játék!

# data[].attributes.body
A képen egy családot láttok.
1. feladat:
Számoljátok mennyien vannak. Mutassátok az ujjaitokon is.
( megoldás:  6- családtag van.)
2. feladat:
Számoljátok meg lányok- nők mennyien vannak. Ujjaitokon is mutassátok. ( Megoldás 3 vannak.)
Számoljátok meg fiúk- férfiak mennyien vannak. Ujjakkal is.
(Megoldás: 3 vannak.)
Több vagy kevesebb a fiúk száma?
( Megoldás: egyenlően vannak.

# data[].attributes.body
Szentmihályi Szabó Péter: Kicsi szívem

Kicsi szívem kicsit ér,

mégis minden belefér,

csinálok én ott helyet,

puha ágyat is vetek,

betakarlak felhővel,

elringatlak szellővel.

Szegény szívem megdobban,

megcsókollak álmomban.

Kicsi szívem kicsit ér,

neked adom semmiért.

# data[].attributes.headline
Közös vers:                          Cser Gábor- Anyukámat meglepem... 

# data[].attributes.subject
Közös vers:                          Cser Gábor- Anyukámat meglepem... 

# data[].attributes.body
Iványi Mária: Nagyanyónak.

Halkan, puhán

Szirom pereg

Simogatja

Öreg kezed.

Piros szegfű

Halvány rózsa

Téged köszönt

Nagyanyóka.

# data[].attributes.attachment_link.title
Bartos Erika: Te is voltál kicsi, Dédmama?

# data[].attributes.body
Anyák napjára meg lehet tanítani a gyerekeknek és felköszönthetitek a Nagymamákat.

# data[].attributes.body
Az én szívem kis óra, szeretet a rugója,
Mindig csak azt ketyegi, anyukámat szereti.

( Mondókázhattok az egyenletes lüktetés kifejezésével: tapsolással, egyszerű hangszerek megszólaltatásával.)

# data[].attributes.headline
Minden dédmamának, nagymamának, anyukának, kismamának és leendő anyukának szeretettel.

# data[].attributes.subject
Minden dédmamának, nagymamának, anyukának, kismamának és leendő anyukának szeretettel.

# data[].attributes.body
Éj sátrában

Éj sátrában
Hold képében
hulló harmat
völgy ölében
én a földön
Te az égben
látlak Téged
Nap képében
Te tisztáson
én erdõben
fogjuk egymást
fában, kõben
Te csillagon
én az éjben
Téged hallak
fény ölében
én patakban
Te a parton
látatlan is
látod arcom
én árnyékban
Te a fényben
lépted hallom
fû tövében
Éj sátrában
völgy ölében
átölellek
Hold képében

# data[].attributes.attachment_link.description
Rajzos-dalos műhelyünkben titkok vannak készülőben. Színezők, köszöntő- és ajándékkártyák születnek meg hálából és szeretetből.

# data[].attributes.headline
Anyák napjára  Amikor én kicsi voltam, csak sírtam és nevettem, anyák napi köszöntőt még nem ismertem egyet sem.  De mióta bölcsis vagyok, okos vagyok, nagy vagyok, megtanultam beszélni, és köszöntőt is mondhatok.  Mégsem beszélek most sokat, hiszen azt is tudom ám, két puszimból, mosolyomból, ért engem az anyukám!

# data[].attributes.subject
Anyák napjára  Amikor én kicsi voltam, csak sírtam és nevettem, anyák napi köszöntőt még nem ismertem egyet sem.  De mióta bölcsis vagyok, okos vagyok, nagy vagyok, megtanultam beszélni, és köszöntőt is mondhatok.  Mégsem beszélek most sokat, hiszen azt is tudom ám, két puszimból, mosolyomból, ért engem az anyukám!

# data[].attributes.body
❤️
“Szeretni elsősorban az anyánktól tanulunk. Nemcsak szavakkal tanít, hanem a lényével. Méhével, vérével, testével, tejével. Nevetésével és könnyeivel. Indulatos kiáltásával, szelíd csendjével. És szavaival persze - melyekből később az "anyanyelvünk" lesz. Tanít azzal, hogy belelát a testünkbe, s tudja, hol fáj, és belelát a lelkükbe, s tudja, mitől sírunk, amikor mi magunk sem tudjuk talán... Úgy jár bennünk, mintha önmagában járna. Ő a Jó Varázsló. Tőle tudjuk meg, már méhén belüli létünkben, hogy szeretetre méltók vagyunk. Ez jó kifejezés, később is hasznát vesszük. Hogy ez méltőságot jelent, Hogy én egy VALAKI vagyok. Ezt a mamám korán elhiteti velem, és a lelkembe épül."
"Egyetlen szerep van, amelyből szinte lehetetlen kilépni: az anyaszerep.
Ez annyira eggyé válik a nővel, hogy nem jön le róla. Pedig valaha nem volt anya. Gyerek volt ő is, volt egy anyja. Majd lány lett, szerető. sok férfit szeretett - de a szerelem elmúlt, és elfelejtette őket. nőnek lenni is egy szerep - éppúgy, mint férfinak-, s ha egy helyzet úgy kívánja, ki tud lépni belőle. még ebből is, látod! meg tudja tenni, hogy ne nőként viselkedjen. ha kell, férfiként. tud kemény, határozott, hősies lenni. tud nem "női fejjel" gondolkodni.
Életünk szerepek sorozata. beleéljük magunkat, aztán levetjük magunkról, mint színész a jelmezeit. Alig emlékszünk rá, hogy játszottuk valaha. egyetlen életszerep van, ami rásül a lélekre az anyaszerep."
(Müller Péter)