# data[].attributes.body
Conseqüències del conflicte del nord de Moçàmbic

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hoy Últimos 7 días

1. Monseñor Fernández da la cara, una vez más, por el Papa: "¿Por qué tanto revuelo por algo obvio?"

2. A revueltas con lo del vicariato castrense (y III)

3. Xabier Gómez, op: "Los corredores humanitarios son viables y necesarios, salvarían muchísimas vidas"

4. Fallece el filósofo Andrés Ortiz Osés, creador de la Filosofía Simbólica, a los 78 años

5. Cardenal Blázquez: "El Padre Gago fue predicador de la gracia del Evangelio, de la misericordia y de la amistad"

6. El Episcopado peruano expresa su cercanía y oración por los fallecidos en el accidente de Ayacucho

7. Francisco recibe en audiencia al arzobispo de Lima, Carlos Castillo

8. José Cobo: "Acoger a cada ser humano es innegociable con el Evangelio en la mano"

9. S. Silverio (Papa e hijo de Papa)

10. "Jesús camina conmigo cada noche, al lado de mi perro renqueante"

11. La casona de Villarmentero de Don Fidel y el ala del palacio domotizado de Don Juan José

12. La torre de la Virgen de la Sagrada Familia se inaugurará, por fin, el 8 de diciembre

# data[].attributes.attachment_link.title
Alberto Vera, el obispo español que acoge a los desplazados de la "guerra sin rostro" al norte de Mozambique

# data[].attributes.attachment_link.description
El riojano Alberto Vera, obispo de Nacala (Mozambique), lleva años acogiendo en su diócesis a personas que huyen de la violencia derivada del conflicto de Cabo Delgado, al norte de Mozambique, donde se vive "una guerra sin rostro" La ONG de desarrollo de la Iglesia católica, Manos Unidas, colabora con la diócesis para atender a las familias desplazadas.

# data[].attributes.body
Celebració

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
800 aniversario

Voy a la curia de la orden de la Merced, en la plaza Castella de Barcelona, y su provincial me muestra un cuadro de Sorolla (es copia): veo cómo el padre Jofré protege a un enfermo mental en un callejón de la Valencia del siglo XV. La orden -750 religiosos en todo el mundo- redimía materialmente a presos de su cautiverio, y hoy los redime de otro modo: con afecto, les ayuda a reinsertarse en la sociedad. Primero fue orden militar, después mendicante, volcada siempre en los marginados. Ya antes de la Guerra Civil, el mercedario padre Lahoz abrió pisos-hogar para expresos, y sigue haciéndolo José Juan Galve y los monjes de una orden que este año celebra su 800.º aniversario.
Qué hace un capellán de prisiones?
Acompaña al preso, le apoya, le escucha, le confiesa, le conforta humanamente, le ayuda en lo material y anímico, intermedia con familiares, abogados, fiscales y jueces, intercede...
¿Todo eso?
Lo he hecho en la cárcel Modelo de Barcelona muchos años, y antes en València, y hoy en un piso con chicos salidos de prisión.
¿Es una vocación?
Hijo de campesinos aragoneses, recibí educación porque a los diez años me ingresaron en un seminario de la orden de la Merced, cuya tradición es atender y liberar presos.
¿Liberar presos?
Cristianos capturados por andalusíes, moriscos, turcos, berberiscos: los vendían como esclavos o cautivos hasta cobrar rescate.
¿Y la orden de la Merced les rescataba?
Monjes de la orden de la Bienaventurada Virgen María de la Merced viajaban hasta el cautivo para liberarlo, pagando.
¿Cuándo nació la orden de la Merced?
En el año 1218.
De eso hace justo ¡800 años!
Los mercedarios celebramos este año nuestro 800 aniversario, sí: ¡ocho siglos redimiendo a cautivos, a miles de presos! El fundador fue Pere Nolasc, un mercader barcelonés que con sus bienes rescataba cautivos cristianos en la València islámica.
¿Así, por libre?
Sí. Y una noche, acampado ante Valencia, en el monte de El Puig, la Virgen le pide fundar una orden para redimir presos.
Y Nolasc obedece.
Funda la orden de la Merced en una ceremonia en la catedral de Barcelona, en 1218, bendecida por el obispo de Barcelona y el rey de Aragón.
Que entonces eran...
Berenguer de Palou y Jaume I. Matar a un mercedario podía desatar una represalia militar del rey. Los mercedarios iban armados ¡y muy barbados!, imponían respeto.
¿Cómo vestían?
Hábito blanco con cinturón y escapulario, y un escudito con las cuatro barras del rey, salvoconducto en todo el Mediterráneo.
Debieron de correr muchos peligros...
Se jugaban la vida en cada misión. Habían jurado los tres votos habituales -pobreza, obediencia y castidad- y el voto de sangre.
¿Qué era el voto de sangre?
Para liberar a un cautivo, el mercedario está dispuesto a canjearse. Así liberaron a muchos, y así perecieron muchos mercedarios.
¿De dónde sacaban el dinero para pagar los rescates?
De donaciones particulares, y era un dinero sagrado: sólo lo tocaban para redimir, como decimos los monjes mercedarios.
¿En qué zonas redimían preferentemente los mercedarios?
Primero en Al Ándalus, parte islámica de la península Ibérica. Luego en Túnez, Argelia, el norte de África, el levante mediterráneo...
¿Desde tan lejos llegaban los piratas berberiscos?
Si, y por eso hay torres vigía por toda el litoral mediterráneo. Secuestraban niños y mujeres, y a caballeros ricos, si podían.
Cíteme algún redimido ilustre.
A Miguel de Cervantes fuimos a redimirlo los mercedarios y los trinitarios, a una cárcel de Argel. Y, ya redimido, luego escribió Don Quijote de la Mancha.
¡Gracias!
Algunos monjes mercedarios, según nuestros documentos, jamás regresaron después de atravesar las Puertas...
¿Qué puertas?
Constantinopla, en la actual Turquía: todos los monjes que se internaron más allá ¡desaparecieron para siempre!
Cíteme a un mercedario eminente.
El literato Tirso de Molina. ¡O el fundador del primer manicomio del mundo, en 1410!
¿Quién fue?
El monje valenciano Joan Gilabert Jofré. De camino a la catedral se topa con dos jóvenes que apedrean a un loco. Se interpone, lo pone a salvo en su convento, vuelve a la catedral y predica que los locos no son poseídos por el demonio, sólo enfermos que cuidar.
¿Algún otro mercedario insigne?
¡Seis santos tenemos! Como san Ramón Nonato: en Portell (Segarra) su madre muere y le extraen al bebe de su vientre...
¡Ah, de ahí lo de Nonato!
Ya monje mercedario en Argel, sin dinero para redimir, se entregara como rehén. Predicara en la cárcel, y los musulmanes le martirizaran ¡sellándole la boca con un candado! Ya liberado, llegará a cardenal... Hoy estamos buscamos sus restos, desaparecidos...
¿Desaparecidos, por que?
Al estallar la guerra del 36, el cura los esconde en un muro de la ermita del Portell. Pero los mossos de esquadra vinieron a buscarlos.
¿Ah, sí?
La Generalitat republicana buscaba la arqueta con sus huesos, quizá por su valor artístico o material: bajo amenaza de muerte, el albañil cantó. Se llevaron los huesos y... ¡nunca más se supo! Si la Generalitat los hallase en algún olvidado almacén..., ¡nos haría el mejor regalo de 800.º aniversario!

# data[].attributes.attachment_link.title
"Los padres mercedarios rescatamos a miles de presos"

# data[].attributes.attachment_link.description
Voy a la curia de la orden de la Merced, en la plaza Castella de Barcelona, y su provincial me muestra un cuadro de Sorolla (es copia): veo cómo el padre Jofré protege a un enfermo mental en un callejón de la Valencia del siglo XV.

# data[].attributes.body
Barcelona, Mercedaris

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Barcelona / Casc antic

L'orde de la Mercè

L'orde mercedari es va fundar a Barcelona el 1218, gràcies a l'impuls de Pere Nolasc i Ramon de Penyafort i el suport de Jaume I. Inicialment era una confraria que es cuidava de l'Hospital de Santa Eulàlia i al rescat de captius, amb una organització propera a un orde militar. Gràcies a la intervenció del bisbe de Barcelona, Berenguer de Palou, el papa Gregori IX (1227-1241) el va aprovar com orde religiós l'any 1235.

Façana de l'església conventual

Els mercedaris van ocupar inicialment l'Hospital de Santa Eulàlia, situat al costat de la catedral, on ara l'aixeca la Pia Almoina. Molt aviat van necessitar un establiment més espaiós per portar a terme la seva tasca. El mateix Pere Nolasc ja va adquirir el 1232 uns terrenys que havien sigut anteriorment propietat de Jaume I, situats entre la ciutat vella i el mar. Ramon de Plegamans, que va intervenir en l'operació, va aixecar un hospital en aquell lloc, també dedicat a Santa Eulàlia. Entre el 1249 i 1267 es va aixecar la primera església, dedicada a la Mare de Déu, precursora de l'actual.

Planta del convent de la Mercè, el 1858
Segons Miquel Garriga i Roca. "Quarterons", núm. 118 (detall)
Arxiu Històric de la Ciutat, Barcelona

Superposició del convent amb el plànol actual de la zona

Aquella església estava situada entre el carrer Ample i el que ara és conegut com carrer de la Mercè, més enllà d'aquesta via els mercedaris hi tenien l'hort, que es comunicava amb el convent per un pas elevat. Més endavant, quan es va anar ampliant l'església en detriment del claustre, van aixecar un convent al lloc de l'hort (segle XV), que al segle XVII fou substituït per un nou edifici, la base del que encara es pot veure. La construcció del convent es va portar a terme en diverses etapes, entre el 1605 i 1653 i fou obra de Jeroni Santacana. El claustre (1637-1651), que es conserva bé, és obra de Jaume Granger.

Interior de l'església

Amb el temps, la popularitat i devoció a la Mare de Déu de la Mercè havia crescut molt i aquella església, bé que modificada i ampliada, s'havia fet petita. Els mercedaris van prendre la determinació de aixecar una nova església. Aquesta obra es va començar el 1765 i ja es va poder inaugurar el 1775, és obra de l'arquitecte de Josep Mas i d'Ordal.

Mare de Déu amb el Nen. Segle XIV
Procedent de la Mercè
Fotografia d'autor desconegut
Arxiu Fotogràfic de Barcelona

Portal del convent, a l'actual plaça de la Mercè

Claustre (1637-1651) i font (1928-29)

El segle XIX va portar molts ensurts als mercedaris. D'entrada van haver d'abandonar el lloc entre el 1808 i 1814, a causa de la Guerra del Francès, mentre l'església i el convent foren saquejats. Més endavant, la desamortització (1835); el convent va passar a mans de l'Estat que el va destinar a usos militars: caserna (1844-45), casino militar (1945) i seu de la Capitania General des del 1846, funció que encara té actualment. Els mercedaris no hi van tornar mai més. Entre el 1928 i 1929 es va reformar el seu interior i la façana de mar.

Arrimador del claustre (1928-29)

Amb el nou mapa que presentava la ciutat amb els convents desamortitzats, es van redistribuir les parròquies, de manera que la Mercè va convertir-se en una d'elles. Aquí es va traslladar la parròquia de Sant Miquel, situada al costat de l'Ajuntament i que més endavant es va enderrocar (1868). El seu solar fou ocupat, una part per l'ampliació de l'Ajuntament i l'altra per la plaça de Sant Miquel. D'aquella església es va canviar de lloc el campanar, que va passar a l'església de la Concepció, i la porta, del segle XVI, que es va reedificar al lateral del temple de la Mercè.

Durant la Guerra Civil, l'església fou cremada i l'estàtua de bronze de la Mare de Déu que estava situada sobre la cúpula, enderrocada. Aquesta fou remuntada el 1959.

Façana lateral procedent de la desapareguda
església de Sant Miquel (s. XVI)

La Muralla de Mar. A l'esquerra, la façana del convent de la Mercè
quan ja es destinava a usos militars, amb el pont que el comunicava amb el passeig,
per sobre del carrer Sota Muralla
Gravat d'Onofre Alzamora, sense data
Arxiu Històric de la Ciutat, Barcelona

Façana del convent de la Mercè, abans de la modificació de 1928-29
Fotografia publicada per Mariano Rubió aEl Palacio de la Capitanía General de Cataluña

Capitell bizantí procedent de Sant Miquel, abans utilitzat
de pica baptismal de la Mercè
Fotografia d'autor desconegut
Arxiu Fotogràfic de Barcelona

Façana actual (1928-29)

Imatge de la Mare de Déu

A l'actual basílica de la Mercè es conserva una bella imatge sedent de la Mare de Déu amb el Nen. Molt popular i de gran devoció. Aquesta peça ha estat atribuïda a Pere Moragues i datada a mitjan del segle XIV. Inicialment devia formar part del retaule major, perdut ja al segle XV. La imatge es va continuar conservant i amb l'església nova es va fer el seu cambril. El 1936, la imatge va patir desperfectes i després es va restaurar.

Imatge gòtica de la Mare de Déu de la Mercè (s. XIV)

Bibliografia: - Cayetano Barraquer y Roviralta. Las casas de religiosos durante el primer tercio dels siglo XIX. Tomo II. Imp. F. J. Altés y Alabart. Barcelona, 1906 - J. Ferrando Rojo. La basílica de la Merced. Barcelona, 1941

- Mariano Rubió y Bellvé. El Palacio de la Capitanía General de Cataluña. Lib. Francisco Puig. Barcelona, 1930
- Joan-Ramon Triadó. Història de l'art català. Vol. V. L'època del barroc, s. XVII-XVIII. Edicions 62. Barcelona, 1984
- Antoni Conejo da Pena. L'art gòtic a Catalunya. Arquitectura I. Enciclopèdia Catalana. Barcelona, 2002
- Maria Rosa Terés. L'art gòtic a Catalunya. Escultura I. Enciclopèdia Catalana. Barcelona, 2007

Situació:

La basílica de la Mercè és situada al carrer Ample

Situació del convent a la Barcelona
de començament del segle XVIII

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
barcelona monestir convent catalunya mercè

# data[].attributes.attachment_link.title
La Mercè de Barcelona - Monestirs de Catalunya

# data[].attributes.attachment_link.description
Barcelona / Casc antic L'orde de la Mercè L'orde mercedari es va fundar a Barcelona el 1218, gràcies a l'impuls de Pere Nolasc i Ramon de Penyafort i el suport de Jaume I. Inicialment era una confraria que es cuidava de l'Hospital de Santa Eulàlia i al rescat de captius, amb una organització propera a un orde militar.

# data[].attributes.body
Barcelonina, fundadora de les Religioses Mercedàries Missioneres de Barcelona

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mas y Mateu, Lutgarda. Gracia (Barcelona), 1828 o 1831 - Barcelona, 9.VIII.1862. Religiosa, fundadora del Instituto de Religiosas de Nuestra Señora de la Merced.

Poco se sabe de su infancia, salvo que era la séptima de ocho hermanos y ni siquiera consta con seguridad la fecha de su nacimiento. En el Libro de Óbitos del Archivo General de la Congregación, figura que murió con treinta y un años, por lo que, según esta fuente, debió de nacer en 1831. Pero en el certificado de defunción del Ayuntamiento de Barcelona consta que tenía treinta y cuatro, luego su nacimiento debió de producirse en 1828. Su padre, maestro panadero, mantuvo durante algunos años una panadería, que le permitió comprar una extensión de terreno en Gracia, promesa de una productiva inversión. Pero falleció el 18 de septiembre de 1836, cuando Lutgarda sólo tenía ocho años. Su madre, Teresa Mateu, se encargó de la representación de la casa y de la administración del patrimonio familiar hasta la mayoría de edad de su hijo Joaquín. Lutgarda se quedó con su madre y ambas se trasladaron a vivir a Barcelona.

Lutgarda, que provenía de una zona industrial, había conocido de cerca la pobreza de la clase obrera.

Al participar colaborando en servicios auxiliares en la campaña misional del obispo Costa i Borrás de 1850 en Gracia, pudo profundizar en el conocimiento de la misma observando las pésimas condiciones higiénicas, las largas jornadas laborales y la situación de la mujer en la fábrica, que percibía un salario insuficiente para vivir dignamente. Impactada por los discursos del padre Claret, creía en la necesidad de procurar una educación religiosa a estas mujeres. La idea de liberar a las mujeres de la ignorancia, procurándoles una instrucción sistematizada y progresiva era una dedicación que cabía dentro de la acción mercedaria, Orden por la que sentía predilección.

La firma del Concordato de 1851 autorizaba la fundación de congregaciones nuevas con la única condición que se dedicaran a la enseñanza o a obras de beneficencia. Lutgarda acudió al padre mercedario enclaustrado Pedro Nolasco Tenas, para iniciar la restauración de la rama femenina de la Orden de la Merced y en 1859 fundó su primera comunidad mercedaria dedicada a la enseñanza. Las primeras en constituir la comunidad fueron Rita Parellada i Casals, Rosa Vélaz Larrea, María Ana Trilla i Anguera, Francisca Farré i Jacas y Mercedes Bartra i Demestre, que fue la primera superiora de la comunidad. Lutgarda tuvo que mantenerse a distancia por problemas familiares. El 30 de agosto de 1860 se instaló en la casa el primer grupo para dar comienzo al postulantazo y quedó así erigido canónicamente el convento, según consta en el Obispado de Barcelona. El 21 de noviembre de 1860 vistieron el hábito y comenzaron el noviciado las cuatro primeras hermanas Terciarias de Nuestra Señora de la Merced, por lo que se pudo abrir el colegio.

Ya fallecida la madre de Lutgarda, el 31 de enero de 1862 el obispo de Barcelona estampó su aprobación en el texto oficial de las primeras Constituciones que en su capítulo primero dice: "El fin y objeto de las Hermanas Terciarias de Nuestra Señora de la Merced, es santificarse a sí mismas y procurar la santificación de los otros por medio de la enseñanza".

El Instituto de Religiosas de Nuestra Señora de la Merced, Mercedarias Misioneras, es un Instituto Religioso Apostólico de Derecho Pontificio, aprobado definitivamente por la Santa Sede el 25 de marzo de 1911. "El Instituto tiene como principio inspirador el espíritu de la Orden de la Merced". Mantiene obras de apostolado en Angola, Mozambique, Chile, Colombia, Ecuador, Estados Unidos, Perú, Venezuela y España.

Bibl.: J. A. Garí (OM), Fundación del convento de Religiosas de la Merced de San Gervasio de Cassolas (inéd., original conservado en el Archivo del Monasterio de El Puig, Valencia); Mercedàries Missioneres, Camino y vida , Barcelona, Instituto de Religiosas de Nuestra Señora de la Merced, 1990; Índice de textos del Instituto de Religiosas de Nuestra Señora de la Merced , Barcelona, Instituto de Religiosas de Nuestra Señora de la Merced, 1993; Directorio , Barcelona, Instituto de Religiosas de Nuestra Señora de la Merced, 2001 ( Directori , Barcelona, Institut de Religioses de Ntra. Sra. de la Mercè, 2001); M.ª L. Román Ayala, Lutgarda Mas y Mateu , Madrid, Gráficas Dehon, 2003.

José Martín Brocos Fernández

# data[].attributes.attachment_link.description
Mas y Mateu, Lutgarda. Gracia (Barcelona), 1828 o 1831 - Barcelona, 9.VIII.1862. Religiosa, fundadora del Instituto de Religiosas de Nuestra Señora de la Merced. Poco se sabe de su infancia, salvo que era la séptima de ocho hermanos y ni siquiera consta con seguridad la fecha de su nacimiento.

# data[].attributes.headline
Religioses Mercedàries Missioneres de Barcelona

# data[].attributes.subject
Religioses Mercedàries Missioneres de Barcelona

# data[].attributes.body
web institucional

# data[].attributes.attachment_link.title
Mercedarias Misioneras de Barcelona - Mercedarias Misioneras

# data[].attributes.attachment_link.description
Hermana María Vicente, muy conocida a nivel del Instituto , por haber sido Superiora de la Casa Madre de San Gervásio, durante mucho tiempo, y a nivel general por su labor educativa en diferentes Colegios nuestros , de la geografía española. Desde la Secretaria General,le dedican estas bellas palabras.

# data[].attributes.body
Biografia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
María de Cervelló, Santa. Barcelona, 1.XII.1230 - 19.IX.1290. La primera mujer que vistió el hábito de la Orden de Santa María de la Merced, fundadora de la rama femenina de dicha orden.

María de Cervelló, de la noble familia de los condes de Cervelló (que portaban en su escudo nobiliario un ciervo pasante de azur en campo de oro), nació el día 1 de diciembre de 1230, en el palacio que sus progenitores tenían en la calle de Moncada de la ciudad de Barcelona. Dicho palacio, cuando el padre Faustino D. Gazulla publicó su Vida de Santa María de Cervelló, Virgen (1909), era una casa magnífica señalada con el n.º 20, y, en una de sus estancias, convertida en oratorio, se hallaba una lápida con la inscripción: "En este aposento nació Santa María de Cervelló, el día 1 Diciembre MCCXXX". Según constante tradición, la niña María de Cervelló fue bautizada el 8 de diciembre de 1230 en el sarcófago romano, que había contenido los restos de santa Eulalia, mártir, convertido en pila bautismal de la iglesia de Santa María del Mar, llamada entonces de "las Arenas", por estar construida en la playa, cerca del mar.

María de Cervelló recibió de sus padres una esmerada formación humana y cristiana, como correspondía al rango de su noble cuna. Y por la capital del condado corrían entonces de boca en boca la fama y los hechos de fray Pedro Nolasco, el Fundador de la "Orden de la Merced de la redención de los cautivos de Santa Eulalia de Barcelona", y de sus frailes redentores que, arriesgando la libertad y la vida propias, efectuaban expediciones redentoras por tierra y por mar a los reinos musulmanes de la Península Ibérica y del norte de África, y regresaban a la Ciudad Condal con hombres, mujeres y niños rescatados del amargo e infeliz cautiverio en poder de los enemigos de la ley de Cristo. La noble joven conoció y trató a fray Pedro Nolasco, que falleció el 6 de mayo de 1245, cuando la adolescente María estaba para cumplir los quince años. Y María, en más de una ocasión, fue testigo de la solidaridad humana, caridad cristiana y exquisita ternura con que sus padres, con ella, y otras señoras y caballeros de la ciudad, atendían, curaban, daban comida y vestidos a los cautivos rescatados que llegaban enfermos, desnutridos y harapientos a la casa u hospital de Santa Eulalia, como se llamaba la primera casa o convento de la Orden de la Merced, en Barcelona.

En la edad y en medio de las dudas de dar a su vida la orientación definitiva, María de Cervelló encontró en fray Bernardo de Corbera, presbítero de la Orden de la Merced, el inteligente y hábil director de espíritu, que le ayudó a seguir, gozosa, el atractivo que la joven sentía por la consagración total de sí misma a Cristo y al servicio caritativo de los miembros más afligidos del cuerpo de Cristo, como eran las personas sometidas a cautiverio por los enemigos de la fe cristiana.

De suerte que, muerto su padre, el año 1260, María inició, juntamente con su madre, una vida más recogida, más dedicada a la oración, a ejercicios piadosos y a obras de misericordia.

Durante el gobierno del reverendo padre Bernardo de San Román, maestro general de la Orden de la Merced (1260-1267), falleció la madre de María de Cervelló; y ella, liberada de vínculos terrenos, se consagró a Cristo y a los cautivos, ante la Iglesia, el 25 de mayo de 1265, con esta fórmula que se lee en un manuscrito anónimo del año 1323: "Yo, Sor María de Cervelló, prometo a Dios y a la Bienaventurada Virgen María de la Merced, virginidad, pobreza y obediencia y trabajar por la redención de los cautivos, haciendo lo que dispusiere nuestro Padre". Así fue cómo se convirtió en la primera mujer que vistió el hábito blanco de la Orden de la Merced y es considerada como la fundadora de la rama femenina de dicha Orden.

Pronto siguieron su ejemplo otras jóvenes de conocidos linajes, tales como Eulalia Pinós, Isabel Berti, Colagia, Isabel de Guillén y María Requesens, con las que María de Cervelló constituyó la primera comunidad de Hermanas Mercedarias de vida activa, cuyo régimen era parecido al de un instituto secular moderno. Pues, según las Constitucions dels Pares antichs (1274), cada una de las hermanas debía poseer suficientes bienes propios que le permitieran vivir convenientemente en su casa; todos sus demás bienes debían pasar al fondo de redención de cautivos de la orden; y los actos comunes de las hermanas, como la oración y prácticas de piedad comunitarias y organización del servicio a los cautivos, pobres y enfermos del hospital, tenían lugar en la iglesia y convento de los frailes de la Merced.

Sor María de Cervelló destacó por su amor a Cristo Redentor; por su fe inquebrantable; por su ardiente caridad y servicio humilde a las hermanas de comunidad y a los cautivos, pobres y enfermos acogidos en el hospital de Santa Eulalia; por su devoción a Santa María de la Merced; por sus dotes de amable gobierno; y, en una palabra, por su eximia santidad. Llena de méritos delante de los hombres y de Dios, descansó en la paz de los justos el 19 de septiembre de 1290.

La nobleza y el pueblo llano desfilaron ante el cadáver de la que todos ya veneraban, en vida, como santa; y se puede afirmar que el culto a María de Cervelló se inició antes de su muerte, por cuanto solicitaban su mediación ante Dios quienes padecían alguna dolencia, se veían en aprietos, proyectaban algún negocio o emprendían arriesgadas travesías. El proceso para la canonización de la sierva de Dios María de Cervelló, a tenor de las disposiciones del papa Urbano VIII acerca del culto inmemorial, se abrió en la iglesia de la Merced de Barcelona con toda solemnidad el 11 de marzo de 1628; y el papa Inocencio XII ratificó y confirmó la canonización de modo equipolente, por culto inmemorial, el 13 de febrero de 1692.

El cuerpo de María de Cervelló, que ha permanecido prodigiosamente incorrupto hasta la actualidad, fue venerado y cuidado con especial solicitud por sus hermanos religiosos mercedarios de todos los tiempos.

En la actual iglesia-basílica de la Merced de Barcelona, la preciada reliquia del cuerpo de santa María de Cervelló se halla en su propia capilla, en cuyo retablo se puede contemplar y venerar el pequeño cuerpo de la santa titular, a través del cristal de la urna en que reposa.

El título del Socós o del Socorro con el que también se nombra y conoce a santa María de Cervelló se debió a que sor María de Cervelló, en vida y después de muerta, fue vista más de una vez, acudir, sobre las alas del viento, en socorro de las naves de la redención combatidas por el mar embravecido; como atestiguaron con juramento, en el Capítulo General de la Orden de la Merced, celebrado en Lérida el año 1291, los redentores fray Manuel de Alburquerque y fray Arnaldo Liniverio, haberla visto sobre su navío, combatido por la tempestad el día 20 de diciembre de 1289. Por eso la iconografía representa a santa María de Cervelló o de Socós, vestida con el hábito mercedario, portando en la mano derecha una pequeña nave y, en la mano izquierda o un lirio, símbolo de su pureza virginal o un libro, significando su condición de fundadora. Es invocada como patrona de los navegantes; y es titular de la parroquia de la Barceloneta, en la Ciudad Condal.

Bibl.: Fr. Guimerán, Breve Historia de la Orden de Nuestra Señora de la Merced, Valencia, Juan Navarro, 1591; E. Esteban de Corbera, Vida y hechos maravillosos de Doña María de Cervellón, Barcelona , Pedro Lacavallería, 1629; M. Mariano Ribera, Genealogía de la nobilíssima familia de Cervellón, Barcelona, Pablo Campins, 1733; R. Vidal, Epítome de la Vida y Milagros de la segunda Estrella del mar, la ilustre Virgen Cathalana, S. María de Cervelló, Barcelona, Joseph Giralt, 1746; A. Aymar y Puig, Compendio de la Vida de Santa María de Cervelló o del Socós, Barcelona, Tipografía Católica, 1890; F. D. Gazulla Galve, Vida de Santa María de Cervelló, Virgen, comunmente llamada del Socós, Barcelona, Ruiz y Felíu sucesores de Bastinos, 1909; VV. AA., La Orden de Santa María de la Merced (1218-1992). Síntesis histórica, Roma, Instituto Histórico de la Orden de la Merced, 1997 (Biblioteca Mercedaria, 6).

Juan Devesa Blanco, OdeM

# data[].attributes.attachment_link.description
María de Cervelló, Santa. Barcelona, 1.XII.1230 - 19.IX.1290. La primera mujer que vistió el hábito de la Orden de Santa María de la Merced, fundadora de la rama femenina de dicha orden.

# data[].attributes.body
Biografia a viquipèdia

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Santa Maria de Cervelló és una santa nascuda i morta a Barcelona (1230-1290). Va fundar la branca femenina de l' orde mercenari. També és popularment coneguda com a Santa Maria del Socors o del

Maria nasqué al Palau dels Cervelló (actual Palau Cervelló-Giudice, al carrer de Montcada, seu de la Galeria Maeght) l'1 de desembre de 1230. Era filla dels barons de Cervelló i fou batejada a l'església de Santa Maria del Mar. Va rebre direcció espiritual de fra Bernat de Corbera, primer sacerdot de la llavors fundada Orde de la Mercè.

Als divuit anys, va fer vot privat de castedat i, des de llavors, incrementà les seves pràctiques pietoses. En morir son pare en 1260, Maria va convèncer la mare perquè venguessin el patrimoni patern i els títols nobiliaris: el producte va ser donat als pares mercedaris per a la redempció de captius, mentre elles van anar a viure a una caseta de l'actual carrer Ample.

Poc després (1265) va morir sa mare i Maria decidí de consagrar-se totalment a Déu. Va obtenir el permís del Capítol General de l'orde per a fundar, amb algunes companyes, la branca femenina de l' Orde de la Mercè, que també es dedicaria a la redempció de captius. El primer monestir de monges mercedàries el va fundar conjuntament amb Eulàlia de Pinós i Isabel de Bertí, pertanyents a famílies importants de l'oligarquia barcelonina. Ben aviat esdevingué la primera superiora del nou orde.

Van fer-se conegudes les seves rigoroses penitències i la seva caritat envers els necessitats: demanava almoina per ells, els curava a l'hospital, etc. Cap al final de la seva vida va tenir els dons del consell (va aconsellar seglars i religiosos) i la profecia (va predir la victòria de les armes catalanes a Sicília i Calàbria, tempestes i el dia de la seva mort). Se'n feren famosos els seus miracles a favor dels pescadors i mariners, sobretot quan hi havia tempestes i temporals: es deia que s'hi apareixia caminant sobre les onades per a salvar els mariners en perill. D'aquí que fos coneguda amb el sobrenom de Sor Maria dels Socors i fos tinguda, més tard, com a patrona de la gent de mar.

Va morir al convent del carrer Ample el 19 de setembre de 1290, causant commoció a la ciutat, que ja llavors la considerava poc menys que santa.

Ja en vida va ser venerada com a santa. L'any 1380, Pere el Cerimoniós va patrocinar la translació del cos de la santa a l' Església de la Mercè. Al Museu Diocesà de Barcelona es conserva la caixa de fusta, pintada amb un retrat de la santa, on fou col·locat llavors. Avui, el seu cos es conserva a una urna, també de fusta, folrada de vellut vermell i amb decoracions barroques d'argent, a l'altar del creuer (al costat de l'evangeli) de la mateixa església, en un altar barroc. La nova urna va ser oferta en 1692 pel Consell de Cent barceloní, en commemoració de la confirmació pontifícia del culte immemorial a la santa. El seu culte como santa fou aprovat per Innocenci XII el 1692. Va ésser invocada com patrona dels mariners.

La seva festa és el 19 de setembre.

És copatrona i protectora de la ciutat de Barcelona juntament amb santa Eulàlia i santa Madrona.

Iconografia

Se la sol representar vestida amb l'hàbit mercedari que mostra l'escut de l'orde a l'alçada del pit (una creu patent com la del capítol de la catedral de Barcelona i els quatre pals del senyal reial). El seu atribut més característic és la maqueta d'un vaixell de vela que sosté amb una mà, i que fa referència a la seva protecció sobre els mariners. Es el mateix atribut que caracteritza a Santa Madrona, una altra santa molt vinculada a Barcelona, però èl de Santa Maria de Cervelló es distingeix amb facilitat gràcies a l'escut mercedari.

Altres atributs menys freqüents són una flor de lliri, símbol de puresa, o bé un cérvol, que fa referència al seu cognom.

Obresː

Barcelona. Església de la Mercè.

Madrid. Relleu ceràmic obra de Chema Dapena i Alfredo R. Vázquez a la parròquia de Santa Maria de Cervelló.

Enllaços externs

Referències

Bibliografia

Juan FERRANDO ROIG: Iconografía de los santos. Barcelona: Omega, 1950.

Josep MAURI SERRAː Els sants de la diòcesi de Barcelona. Barcelona: Gràf. Marina, 1957.

# data[].attributes.attachment_link.description
Santa Maria de Cervelló és una santa nascuda i morta a Barcelona (1230-1290). Va fundar la branca femenina de l' orde mercenari. També és popularment coneguda com a Santa Maria del Socors o del Maria nasqué al Palau dels Cervelló (actual Palau Cervelló-Giudice, al carrer de Montcada, seu de la Galeria Maeght) l'1 de desembre de 1230.

# data[].attributes.body
Devoció a Barcelona i capelles

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
(Valentí Serra -Caputxins) Aquest dissabte se celebra la festivitat de Santa Maria de Cervelló (1230-1290). Nascuda al palau dels Cervelló, al carrer Montcada de Barcelona, fou batejada a la veïna parròquia de Santa Maria del Mar. Després de la mort del seu pare, Guillem de Montcada, vengué el palau familiar i, amb el recolzament de la seva mare projectà de fundar una comunitat religiosa. Fou per aquest motiu que anà a viure en una casa del carrer Ample situada molt a prop de l'església dels mercedaris.

Durant les sessions del capítol general celebrat l'any 1260 pels frares de la Mercè a Tarragona fou aprovada la creació de la branca femenina de l'Orde la Mercè, i l'any següent, en el 1261, Maria de Cervelló, ajudada per Eulàlia de Pinós i Isabel de Berti, fundaren la primera comunitat de mercedàries que aportà una generosa dedicació als pobres i oferí una particular atenció als captius redimits pels mercedaris que arribaven a Barcelona.

En el segle XVI Santa Maria de Cervelló tenia dedicats força altars a Barcelona i àdhuc, l'any 1700, els frares caputxins en fundar el nou convent dit de "Dues Viles" a Calella i Pineda, el volgueren posar sota el patronatge de Santa Maria del Socors ja que, poc abans, en el 1692, el papa Innocenci XII havia reconegut el culte públic a Santa Maria de Cervelló. La seva festa litúrgica s'escau el dia 19 de setembre, i el seu cos reposa incorrupte a la basílica de la Mercè de Barcelona.

La fama de santedat de Maria de Cervelló, ja en vida, li havia valgut el sobrenom de Maria del Socors o de Socós, i fou especialment invocada amb aquest nom pels mariners i per la gent de mar, de qui en deien també "la salvadora de vaixells". Il·lustrem aquesta nota amb un boix popular que representa a Santa Maria de Cervelló vestida amb l'hàbit de mercedària i amb un vaixell als braços, car és la patrona dels navegants barcelonins.
Fra Valentí Serra de Manresa,
arxiver dels caputxins

# data[].attributes.attachment_link.title
De Santa Maria de Cervelló en deien "la salvadora de vaixells"

# data[].attributes.attachment_link.description
(Valentí Serra -Caputxins) Aquest dissabte se celebra la festivitat de Santa Maria de Cervelló (1230-1290). Nascuda al palau dels Cervelló, al carrer Montcada de Barcelona, fou batejada a la veïna parròquia de Santa Maria del Mar. Després de la mort del seu pare, Guillem de Montcada, vengué el palau familiar i, amb el recolzament de la seva mare projectà de fundar una comunitat religiosa.

# data[].attributes.headline
Palau del Cervelló i Santa Maria de Cervelló

# data[].attributes.subject
Palau del Cervelló i Santa Maria de Cervelló

# data[].attributes.body
Història d'una tradició

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El Palau dels Cervelló, també anomenat Casa dels Giudice o Palau Cervelló-Giudice és un palau situat al carrer de Montcada de Barcelona que es va construir bàsicament durant el segle xvi, aprofitant parts d'una construcció anterior del segle xv. Fou la residència de la noble família dels Cervelló fins al segle xviii, quan va passar a ser residència dels Giudice, una important nissaga de comerciants genovesos. Des de 2015 allotja la Fundació Gaspar. El 1230 hi va néixer santa Maria de Cervelló, fundadora de l' orde de les mercedàries. És una obra protegida com a Bé Cultural d'Interès Local.

L'edifici conegut com a Casa Cervelló es localitza al número 25 del carrer Montcada de Barcelona. Aquest edifici -en origen residencial- combina actualment la doble funció d'habitatge, a la banda més septentrional, i de galeria d'art des de 1974 (galeria Maeght) fins a l'actualitat (Fundació Gaspar).

La finca es localitza al carrer Montcada, un dels indrets més destacats de la ciutat de Barcelona per l'amplia trajectòria històrico- constructiva de les edificacions que s'hi localitzen. Aquests grans casals urbans tenen el seu origen al període medieval (segles XIII, XIV i XV) tot i que les reformes barroques practicades -en alguns d'ells de gran rellevància per la qualitat material i de traça- els converteixen en un dels millors testimonis d'arquitectura residencial noble de la ciutat de Barcelona.

L'edifici que ara ens ocupa -La Casa Cervelló- es localitza en una illa de cases delimitada a la banda septentrional pel carrer Cremat Gran, a l'occidental pel carrer Montcada, a orient pel carrer Flassaders i per la Plaça Jaume Sabartés i a la banda més meridional pel Passeig del Born, tot obrint la seva façana a l'esmentat carrer Montcada (número 25).

S'inscriu la finca en una parcel·la poligonal, tot disposant d'una planta rectangular que fa mitgera amb la finca número 23 (Casa Finestres) del mateix carrer cap a la banda septentrional i amb el número 27 cap a la més meridional.

Aquesta planta es caracteritza per la presència d'un pati descobert cap a la banda del carrer Montcada al voltant del qual es desenvolupen les estances dels diversos nivells.

La casa consta de cinc nivells d'alçat: planta baixa (amb testimonis d'un antic subsòl), un pis intermedi corresponent amb els estudis realitzats cap al segle xvi, la planta noble i dos pisos més. Es cobreix el conjunt amb un terrat pla transitable a excepció de la banda més septentrional (crugia al darrere del pati), coberta amb una teulada de vessants.

La façana destaca per la presència d'elements estilísticament molt dissemblants que es corresponen amb actuacions de diferents cronologies. Destaca d'aquest frontis la gran portalada de pedra amb un arc de mig punt adovellat, probablement obra del projecte arquitectònic medieval tot i que la gran amplada de les dovelles ens indicaria unes dates més tardanes (cap al segle xv). Aquesta porta es troba flanquejada per unes finestres a mitja alçada es correspondrien amb la reforma realitzada cap al segle XVI per tal de construir els estudis de la casa; no obstant però, cal remarcar la diferència formal existent entre les finestres, una d'elles amb llinda motllurada i la resta amb llinda recta que apuntarien a una reforma més tardana.

Al primer pis o planta noble s'obren tres finestres amb balcó de volada de pedra i barana de ferro que combina barrots llisos i helicoïdals. Aquestes finestres es troben emmarcades per una motllura que delimita cadascuna de les obertures a la banda superior i que contraresta l'escassa decoració a les llindes i muntants, limitada a una fina motllura.

El segon pis només disposa d'una petita finestra a un dels costats de la façana, fruit molt probablement d'una de les reformes barroques. Així, aquest segon pis es configura com un mur corregut que es corona amb un element de cornisa que constitueix l' ampit de la solana desenvolupada al darrer nivell. Aquesta galeria disposa de diversos pilars octogonals de pedra que sostenen una teulada en vessant, sota la qual brollen quatre gàrgoles llises per on s'aboca l'aigua d'aquesta.

A l'interior, la finca s'organitza -com s'apuntava anteriorment- al voltant d'un gran pati descobert al qual s'hi accedeix a través de la portalada del carrer Montcada que condueix a un vestíbul. En aquest pati es localitza l'escala noble de pedra que dóna accés directe a la planta noble i també una petita porta al frontis més septentrional que comunica amb una estreta escala de Veïns, la qual es troba en un estat de deteriorament molt acusat.

El pati descobert és un dels elements més emblemàtics del conjunt i en general un dels més rellevants de l'arquitectura històrica residencial de Barcelona. Tot i així, la manca de recursos econòmics pel seu manteniment està provocant que l'edifici comenci a patir els primers símptomes del pas del temps a la seva estructura. Al pati s'hi localitza una magnífica escala noble de pedra que condueix a la planta principal. Aquesta escala és un dels models d'escala coberta més curiosos de l'arquitectura del segle xvii a Barcelona. A diferència d'altres exemples de construcció barroca com l'escala coberta de la Casa Dalmases (núm.23 carrer Montcada) i la de la Casa Mercader (núm.11 carrer Lledó) entre d'altres, estem davant d'una reforma de l'estructura medieval i no pas d'una construcció de vell nou. Els grans arcs que configuren la coberta rampant de l'escala es recolzen a sobre d'unes esveltes columnes que molt probablement -atenent a la seva tipologia- va ser aprofitades d'una galeria del segle XVI que hi hauria a un dels frontis del pati.

Les obertures localitzades a les diferents façanes són obra de diversos projectes arquitectònics. És per aquest motiu que en un mateix frontis conviuen finestres coronelles de llinda apuntada (segles XIII-XIV), finestres motllurades amb mènsules esculpides (segle xvi) i altres amb llindes rectes i muntants motllurats (segles xvii i XVIII). També són visibles algunes reformes XIX que afecten especialment a remuntes i canvis en els accessos a diferents estances de la casa.

La planta baixa disposa d'un dels espais més rellevants del conjunt tant per la seva tipologia com per la cronologia dels mateixos. Destaquen, en aquest sentit, els grans arcs adovellats de pedra apuntats, molt probablement d'origen medieval i que es configurarien com arcs de mitgera. En cronologies posteriors, l'espai de planta baixa s'hauria vist ampliat, fet que hauria comportat la construcció d'uns grans arcs de maó en sardinell i que molt probablement tindrien relació amb la construcció d'un pati superior a nivell de planta noble.

La planta noble disposa de nombrosos salons, tots els avui dia completament pintats de blanc tot i que molt probablement haurien estat decorats amb sostres i parets pintades com era habitual a l'arquitectura residencial de les classes benestants als segles xviii i xix (moment en què es faria la reordenació interior de la planta). A l'entrada de la casa es localitza una estança a manera de rebedor que disposa al pis superior d'una galeria de fusta que permet comunicar les dependències del tercer pis localitzades a la banda més septentrional amb les que es troben a la banda del carrer.

Tradicionalment els grans casals urbans del carrer Montcada acostumen a ser denominats palaus, accepció que no és correcta si atenem, tant a la seva tipologia constructiva com a la promoció de les mateixes. Aquests edificis van ser promoguts per algunes de les famílies més importants de la classe benestant barcelonina en cap cas família reial.

En el cas de la finca coneguda com a Casa Cervelló, els testimonis materials es remunten als voltants del segle XIV (tot i les reformes posteriors). A més dels testimonis materials, la documentació històrica recolza aquesta proposta cronologia. D'una banda la notícia del naixement de Santa Maria de Cervelló (segle xiii), tradicionalment associada a aquesta casa i d'altra, el fogatge de 1363 que dóna notícia de la configuració parcel·laria del carrer Montcada, perfectament determinada a mitjans del segle xiv.

L'edifici va ser objecte de nombroses intervencions al llarg de la seva història que van modificar considerablement el projecte arquitectònic original medieval. Aquestes reformes renaixentistes i barroques donen bona mostra de la gran rellevància de l'edifici i la gran inversió de diners que es va realitzar a les diferents èpoques per tal de mantenir la casa dins de les necessitats i els marcs estilístics de cada període.

Aquesta casa va ser la residència de la família Cervelló fins al segle xviii, moment en què va passar als Giudice, una important nissaga de comerciants genovesos. Tot i que encara queda molta documentació històrica per estudiar, sembla que els propietaris de la finca també tenien relació amb la veïna finca Casa Dalmases (núm.23 carrer Montcada), construïda just al davant d'aquest gran casal urbà. A la dècada de 1950, l'immoble era propietat del marquès de Vilallonga, moment en què es va realitzar una restauració a càrrec del Servei Municipal de Conservació i Restauració de Monuments.

Des de 1974 fins al 2012 va allotjar la Galeria Maeght.

Actualment la casa Cervelló acull la Fundació Gaspar dedicada a l'art contemporani.

# data[].attributes.attachment_link.description
El Palau dels Cervelló, també anomenat Casa dels Giudice o Palau Cervelló-Giudice és un palau situat al carrer de Montcada de Barcelona que es va construir bàsicament durant el segle xvi, aprofitant parts d'una construcció anterior del segle xv.

# data[].attributes.body
Història i patrimoni

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L' Església de Sant Pere Nolasc és un edifici del municipi de Barcelona (Barcelona) protegida com a bé cultural d'interès local.

Està ubicat al districte de Ciutat Vella, l'antiga Església de Sant Sever i Sant Carles Borromeu és una construcció actualment aïllada al bell mig de la plaça de Castella, urbanitzada durant la dècada del 1940 en l'emplaçament anteriorment ocupat pel convent dels pares Paüls.

La façana principal, fruit de la restauració duta a terme per Adolf Florensa durant la dècada de 1940 presenta la porta principal protegida per cinc trams de pòrtic allindanat sobre columnes toscanes de pedra, elements reaprofitats de l'antic claustre conventual. A l'interior d'aquest pòrtic hi ha el protal d'accés, fet amb pedra de Montjuïc, flanquejat per dues pilastres corínties que sostenen un frontó triangular. L'entaulament conté el bust esculpit d'un querubí. La façana principal, com totes les façanes de l'església es presenta totalment revestida amb morter de color crema, a excepció feta dels principals elements arquitectònics (cadenes d'angle, pilars i obertures) i ornamentals (cornises i frontons). Damunt del pòrtic que protegeix l'accés hi ha una gran balconada tancada amb balustres de pedra al que s'accedeix per mitjà de dues portes ubicades a la base de les torres. Aquesta balconada està presidida per un plafó ceràmic obrat l'any 1947 en estil neobarroc per Joan Guivernau que presenta la Mare de Déu de la Mercè i Sant Pere Nolasc amb la ciutat i el port de Barcelona al fons. Aquest plafó presenta un potent emmarcament petri en forma d'arc escarser motllurat vinculat a un òcul superior que dóna llum a l'interior del cor de l'església. La part superior de la façana compta amb dues torres-campanar de planta quadrangular, acabades amb pedra i ornades amb pilastres toscanes i un arc de mig punt per cada costat. Aquestes torres flanquegen la teulada de l'església, que fa aparent la seva formulació de doble vessant a través d'un cornissament de perfil triangular.

Les dues façanes laterals són pràcticament idèntiques i destaquen per la seva austeritat. Tanmateix, cal ressaltar la presència del contrafort que sosté la volta amb el seu perfil corb i els brolladors que s'hi adossen, esculpits en forma de voluta. El presbiteri es fa evident a les façanes laterals per mitjà del seu perfil en doble vessant i angles arrodonits i, sobretot, per l'obertura dels finestrals que il·luminen l'interior, emmarcats amb llindes i muntants petris motllurats coronats per un frontó semicircular sobre mènsules. Des d'aquesta banda també es pot observar la gran cúpula que corona el presbiteri, amb una base coberta amb rajoles de cartabó i un desenvolupament en escates de ceràmica vidrada groga i verda. Rematant la cúpula, hi ha un gran gerro de flors de pedra. Encara que les cúpules de ceràmica són més habituals a l'arquitectura de l'extrem meridional de Catalunya i al País Valencià, a Barcelona també hi ha un exemplar similar i contemporani a aquesta en l'Església Castrense de la Ciutadella. La façana posterior, molt intervinguda per Florensa, recull les dependències de l'església i evidencia la presència del cambril de la verge per mitjà d'una estructura flotant i de l'absis per mitjà d'un cornissament de perfil circular.

L'església presenta una sola nau amb quatre capelles laterals intercomunicades, amb tribuna superior i un cor elevat als peus de l'edifici. La nau està coberta per una volta de canó amb llunetes, i els arcs torals reposen sobre grans pilastres de capitell compost. Les capelles laterals, cobertes amb voltes d'aresta contenen quatre retaules del segle XVIII: el de la Crucifixió, el del Sagrat Cor, el de Sant Ramon Nonat i el de Sant Josep.

El presbiteri, de grans dimensions, es troba al fons d'un fals transsepte cobert per una cúpula rebaixada sobre petxines i sense tambor. Aquest espai va ser decorat amb pintures murals al fresc de Joseph-Bernard Flaugier, que hi realitzà una de les seves obres cabdals, tant per la qualitat dels seus acabats com per llurs dimensions (387m2). El fresc que orna el presbiteri és una obra mestra del trompe-l'oeil que multiplica visualment la profunditat de l'església i serveix d'emmarcament al cambril, presidit per una imatge de la Verge de la Mercè. Consisteix en un fals baldaquí format per pilastres i columnes compostes de color gris i ocre a imitació de la pedra natural i l'or, tot ornat amb falses escultures monumentals. Flanquejant el cambril, s'hi veuen les figures de Sant Pere i de Sant Pau. El cos superior consisteix en un entaulament mixtilini ornat a base de grans volutes on reposen les figures de les patrones de Barcelona: Santa Eulàlia (amb la creu en aspa on va ser martiritzada) i Santa Madrona (amb el vaixell amb què arribà a la ciutat, procedent de Tessalònica). Rematant aquest baldaquí hi ha un medalló amb un fals relleu de Jesucrist com a Bon Pastor.

Les petxines que sostenen la cúpula presenten el mateix joc de trompe-l'oeil escultòric, ja que presenten en grisalla, com sortint dels murs, les figures de quatre pares de l'Església: Sant Gregori, Sant Ambròs, Sant Agustí i Sant Jeroni acompanyats d'àngels que sostenen llurs escrits. La cúpula reposa sobre un cornissament ornat a base de fullatge i un fris amb vint-i-quatre àngels encarats a l'altar portant els estris de la celebració eucarística: un calze, un encenser, una campaneta, una mitra, etc. La cúpula es concebé com un immens òcul a través del qual es veu una glòria celestial en forma d'apoteosi a la Mare de Déu. S'hi pot veure la Verge entronitzada damunt d'un núvol coronada per la Santíssima Trinitat, acompanyada de Sant Josep amb la vara florida, dels apòstols (entre els quals destaca Sant Pere) i dels profetes (entre els quals destaquen Elies i Moisès). La composició es completa amb sants i santes fundadors d'ordes religiosos, monjos i cavallers en actitud orant i un cor d'àngels.

Els pilars cantoners sobre els quals reposen les petxines de la cúpula presenten quatre fornícules emmarcades amb motllures en estuc i que contenen les imatges policromades de quatre sants mercedaris: Santa Maria de Cervelló, Sant Pere Nolasc, Sant Serapi i Sant Pere Pascual. A la dreta de l'altar, sota la imatge de Santa Maria de Cervelló, hi ha el sagrari, una obra de fusteria policromada i sobredaurada que reemplaça un sagrari anterior, tancat amb una imatge de crist obra del cèlebre pintor Antoni Viladomat i Manalt.

Entre 1705 i 1716, poc després d'establir-se a Barcelona, l'orde dels Paüls o de la Congregació de la Missió de Sant Vicenç de Paül, construí el seu convent conegut com a Casa de Sant Sever a la desembocadura del carrer dels Tallers amb el Baluard de Tallers. Vers l'any 1800 el pintor d'origen provençal Joseph-Bernard Flaugier, que poc després seria nomenat director de l'acadèmia de la Llotja, s'encarregà de la redecoració pictòrica de la capella conventual.

Durant la Guerra del Francès, i més concretament des de 1808, el convent fou utilitzat per les tropes napoleòniques com a Hospital Militar. Aquesta funció es mantingué, a excepció de dos breus períodes (1813-1821 i 1822-1823, en què fou fàbrica de tabac), fins a l'any 1942, quan el convent fou transferit a l'Ajuntament de Barcelona. Havent acabat les obres del nou Hospital Militar de la Vall d'Hebron, l'any 1943 l'ajuntament enderrocà les antigues dependències del convent-hospital per tal de construir l'actual plaça de Castella. En aquesta operació es decidí conservar tan sols l'església, que seria restaurada fins al 1947 per Adolf Florensa i Ferrer, autor de la torre oriental i del pòrtic d'accés realitzat amb peces de l'antic claustre del convent. Arran d'aquesta restauració, l'any 1945 es va posar al descobert la cúpula hemisfèrica original fins llavors oculta rere la cúpula rebaixada ornada per Flaugier. Aquella cúpula originària conserva les restes d'una composició pictòrica que representa la Coronació de la Mare de Déu per la Santíssima Trinitat. Un cop finalitzada la restauració de l'església, l'Ajuntament en lliurà l'usdefruit a l'orde dels mercedaris, que en prengueren possessió el setembre de 1947 amb la inauguració del plafó ceràmic obrat per Joan Givernau a la façana principal.

El 22 d'agost de 1969 la capella fou erigida com a parròquia sota l'advocació de Sant Pere Nolasc, fundador de l'Orde dels Mercedaris.

Els darrers treballs de restauració, dirigits per l'Ajuntament entre 1998 i 1999, han servit per consolidar la cúpula originària, de la que es va extreure un fragment pictòric de 50x40 cm en l'actualitat exposat vora l'altar major.

El CRAI Biblioteca de Reserva de la Universitat de Barcelona conserva diverses obres provinents dels fons del col·legi. Així mateix, ha registrat i descrit diversos exemples de les seves marques de propietat.

# data[].attributes.attachment_link.title
Església de Sant Pere Nolasc (Barcelona)

# data[].attributes.attachment_link.description
L' Església de Sant Pere Nolasc és un edifici del municipi de Barcelona (Barcelona) protegida com a bé cultural d'interès local. Està ubicat al districte de Ciutat Vella, l'antiga Església de Sant Sever i Sant Carles Borromeu és una construcció actualment aïllada al bell mig de la plaça de Castella, urbanitzada durant la dècada del 1940 en l'emplaçament anteriorment ocupat pel convent dels pares Paüls.

# data[].attributes.body
El lloc de repòs de la Santa

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Les circumstàncies i entorn social del naixement de Maria de Cervelló o dels Socors (1230, Barcelona - 1290, Barcelona) es desconeixen. Hi ha qui la fa filla de Bernat Guillem de Cervelló, i segons una altra versió era originària del nucli de Cervelló des d'on els seus pares l'haurien dut, de petita, a la ciutat de Barcelona. De ben jove, Maria, ja realitzava grans mostres de caritat enmig d'una vida plena d'abstinència, dejunis i actes penitencials. Va refusar les diverses propostes de matrimoni observant, tota la vida, la castedat i la virginitat. El seu conseller espiritual va ser fra Bernat de Corbera, primer sacerdot mercedari. L'any 1265, quan ja havien mort els seus pares, va demanar la integració a l'orde de la Mercè que, poc abans, havia instituït la seva branca femenina. La va formar, juntament amb una petita comunitat de dones barcelonines entregades a la vida espiritual, i va ser assignada com la seva primera superiora. Jean Croisset li atribueix el do de la profecia i la tradició li atribueix la visió dels resultats de diferents campanyes de l'exèrcit de la corona cataloaragonesa a Sicília i a Calàbria. Se la sol representar vestida amb l'hàbit blanc de l'orde mercedari on es distingeix l'escut de la comunitat al pit. El seu element més característic és una reproducció, en petit, d'una caravel·la, que sol subjectar amb una mà. Mentre amb una mà sosté aquest objecte, amb l'altra porta un brot d'assutzena, símbol de puresa i de virginitat. L'escena se sol situar amb el mar de fons solcat per embarcacions de diversa tipologia. Ocasionalment, als peus, pot trobar-se un cérvol, signe heràldic de la família Cervelló. La seva festa se celebra el 19 de setembre, segons l'actual Martirologi romà, tot i que anteriorment, especialment a Catalunya, es feia el 25 del mateix mes. El seu culte va ser aprovat, el 1692, pel papa Innocenci XII. Després de morir, va ser enterrada al mateix convent on residia. L'any 1380, en època de Pere III el Cerimoniós, les seves restes van ser traslladades a l'antiga església de la basílica de la Mercè del barri gòtic de Barcelona. El seu cos estava incorrupte, fet que va incrementar la seva fama de santedat. Es diposità en un sepulcre de fusta policromada. A principi del segle XVIII, es va traslladar a un fèretre situat en una capella construïda a la basílica per encàrrec del marquès d'Aitona, Guillem de Montcada i de Cervelló on encara es pot veure. És considerada copatrona de la ciutat de Barcelona i protectora de la gent que ha de navegar al mar, mercaders, pescadors i gent de mar en general. La narració llegendària explica que ella mateix anava a auxiliar els navegants i pecadors que, a la mar, es trobaven en perill. D'aquest fet en va sorgir el sobrenom dels Socors amb el qual també és coneguda. Mossèn Jaume Armengol li associa, també, dues invocacions particulars: advocada de les mares estèrils, pel fet que va venir al món quan els seus pares ja havien perdut l'esperança de tenir descendència, i advocada en assumptes econòmics de difícil solució. El retrat més antic de santa Maria de Cervelló es troba al sepulcre gòtic de fusta policromada que va acollir el seu cos després de 1384. actualment dipositat al Museu Diocesà de Barcelona; la figura agenollada és el rei Pere el Cerimoniós, pregant als seus peus. Actualment, les restes de la santa són al seu sepulcre de la basílica de la Mercè de Barcelona.

# data[].attributes.attachment_link.description
Les circumstàncies i entorn social del naixement de Maria de Cervelló o dels Socors (1230, Barcelona - 1290, Barcelona) es desconeixen. Hi ha qui la fa filla de Bernat Guillem de Cervelló, i segons una altra versió era originària del nucli de Cervelló des d'on els seus pares l'haurien dut, de petita, a la ciutat de Barcelona.

# data[].attributes.headline
La recerca de les relíquies de Sant Pere Nolasc

# data[].attributes.subject
La recerca de les relíquies de Sant Pere Nolasc

# data[].attributes.body
Història d'aquest fet

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sant Pere Nolasc és un sant barceloní de primera magnitud. La seva visió, en la qual va aparèixer la Mare de Déu, va propiciar que, juntament amb sant Ramon de Penyafort i amb la complaença del rei Jaume I, fos fundada l'orde de la Mercè. Mort el 1249 a Barcelona, no va ser canonitzat fins al segle XVII pel papa Urbà VIII.

L'exemple més clar d'aquestes afirmacions apareixen en el text que Comas titula 'sèrie A la revelació de fra Soler. Dècimes', en les quals surt força malparat fra Soler i la seva indicació fabulosa (5):

Enfadat tot Barcelona
de tan llarga excavació,
tem que esta revelació
l'haurà feta alguna mona.
Si fra Soler no pregona
lo nou secret revelat,
quan en ànec figurat
li va eixir lo Esperit Sant...

Es lo cas que, estant posat
fra Soler en oració,
li va entrar per lo balcó
un ànec d'allí al costat.
A l'instant, tot espantat,
pensant ser lo Esperit Sant,
ab humilitat molt gran,
li suplicà per lo cos
de son fundador gloriós,
i l'ànec li féu: "clan, clan".

Quan fra Soler va sentit
la veu de l'Esperit Sant,
digué ad sentiment gran:
-Senyor, no sé llatí;
no m'entenc de resumir,
pues só un pobre frare llec;
no em parleu en llatí ni grec,
parlau-me clar i català...

D'aquestes composicions, de les quals n'existeixen diversos exemples en català, castellà i llatí "degueren tenir molta difusió", segons Comas, i ell mateix en proporciona diversos exemples. Comas explica que les recerques del 1788, com les anteriors, no van donar el resultat desitjat i van fer que " la gent de Barcelona tingué la impressió que era objecte d'una sinistra broma sagristanesca". D'aquesta interpretació en van sorgir una sèrie de composicions, la majoria són 'dècimes', que van ser recollides i que el mateix Comas detalla. No deixaven de mofar-se d'una situació que, per la proximitat i durada de les obres, a alguns veïns les molestava i es reien descaradament de les diferents persones que havien intervingut, amb les seves revelacions o en la direcció dels treballs. L'historiador de la literatura afirma que "si no un esperit específicament antireligiós, si que aquestes composicions reflecteixen un esperit almenys escèptic, tenen un to voltarià i antijesuític" i planteja que "és potser la primera vegada que ens trobem davant un tema religiós tractat amb desimboltura i sense cap mena de respecte, i sorprèn de veure la insistència amb què els autors empren els termes 'fanatisme' i 'fanàtic', tot al·ludint a la dèria dels frares d'aixecar el terra per trobar el cos (4)". Per una banda, l'any 1781, el mercedari fra Ramon Soler va tenir la visió meravellosa d'on es trobava el cos de sant Pere Nolasc i, per altra banda, una carta del jesuïta Jaume Pedralbes, que ell mateix havia expressat que no fos oberta fins després de la seva mort, indicava on calia cercar les relíquies; la defunció de Pedralbes va tenir lloc el 1787 i, l'any posterior, la lectura de la missiva. Posteriorment als primers intents es va repetir la dèria de la recerca i van derivar, en l'àmbit de la literatura, en un episodi que Antoni Comas defineix com "la polèmica religiosa més sonada de totes (3)". Els fets van esdevenir la dècada de 1780. Aquesta ànsia per trobar les restes del sant les explica Joan Amades al seu Costumari català, dient que va ser enterrat al convent de la Mercè però que temps després "es va perdre la noció del punt on es trobava la fossa". Vet aquí, però que "una vegada que van fer-se unes grans obres vora el punt on es creia que estava enterrat, els mercedaris i els dominics tingueren gran interès a trobar i emportar-se'n el cos sant cap al convent respectiu". El folklorista explica que aleshores "un estol de germans de les dues comunitats van vigilar les obres de dia i de nit a fi de no perdre ocasió d'apoderar-se del cos del sant. Un capvespre, vers el moment en què els obrers que feien les obres anaven a plegar, els mercenaris que vigilaven el lloc es van adonar que prop del punt on treien terra s'endevinava un cos que devia ésser el que cercaven. Amb llurs traces i manyes van allunyar d'allí els treballadors i distragueren els rivals de comunitat i, en un moment favorable, van descolgar el cos i se'l van emportar; un cop a llur convent, van veure que, efectivament, era un cos sant". Malauradament, com diu el mateix Amades "com que la sostracció no va ésser vista per ningú, quan van pregonar que havien trobat el cos de sant Pere Nolasc, llurs contraris van demanar-ne proves d'autenticitat, i com sigui que no les van poder presentar, van dir que era fals". I resol que "un excés de zel dels germans que vigilaven va desvirtuar el valor de la troballa (2)". El cos de sant Pere Nolasc, tot i la seva rellevància, no és guardat a cap capella catedralícia ni a la mateixa basílica de la Mercè; la seva ubicació és ignorada des de fa segles tot i els intents que es van fer per localitzar-la. El 1672 ja es va fer un intent de trobar-lo en el claustre de la seu barcelonina i a la capella de santa Eulàlia. Més endavant, els mercedaris van cercar-lo al subsòl del l'església del seu convent (1)".

La incertesa del lloc on devia descansar el sant barceloní podria haver afectat a la diada de la seva festa. Tot i que va morir la nit de Nadal de mitjan segle XIII, durant molt de temps la data en què era recordat, va ser el 29 de gener; posteriorment també es va celebrar el 31. En aquesta darrera data apareix al Costumari català d'Amades. Darrerament, segons el Martirologi romà, es festeja el 6 de maig.

Notes:
1 Comas, Antoni. "Les corones religioses i els cicles religiosos festius i satírics. Les excavacions per trobar el cos de sant Pere Nolasc". Dins: Història de la literatura catalana. Barcelona: Ed. Ariel, 1964, vol. 4, p. 614 - 615
2 Amades, Joan. Costumari català: el curs de l'any. Barcelona: Salvat, 1950, vol. 1, p. 611 i 612
3 Comas; Íbid, p. 614
4 Comas; Íbid, p. 615 - 616
5 Comas; Íbid, p. 619

# data[].attributes.attachment_link.description
Sant Pere Nolasc és un sant barceloní de primera magnitud. La seva visió, en la qual va aparèixer la Mare de Déu, va propiciar que, juntament amb sant Ramon de Penyafort i amb la complaença del rei Jaume I, fos fundada l'orde de la Mercè.

# data[].attributes.headline
La Mercè i la protecció contra l'epidèmia de febre groga

# data[].attributes.subject
La Mercè i la protecció contra l'epidèmia de febre groga

# data[].attributes.body
Succés de 1821

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'Arxiu Diocesà de Barcelona ha tret a la llum els documents que detallen com des de l'Ajuntament de la ciutat es va demanar, al setembre del 1821, la intercessió de l'Església davant l'emergència sanitària que vivia la ciutat per la febre groga que va causar la mort a més de 8.000 persones. En aquell moment el Bisbat va atendre aquesta petició amb l'organització de diferents actes religiosos els dies 18, 20 i 22 de setembre.

L'Arquebisbat de Barcelona ho explica en un comunicat dues setmanes després que es fes públic el cartell de la Mercè d'enguany, on apareix una noia amb mascareta amb una llagosta en referència a la petició d'ajuda a la Mercè per la plaga de llagostes de Barcelona del 1687.

Els documents detallen com la Junta municipal de sanitat de Barcelona exposava que treballava per proporcionar "tot l'alleujament possible als malalts, tant en l'àmbit espiritual com en el temporal". En aquest sentit, indicava que en les circumstàncies d'aquell moment calia "implorar la misericòrdia del totpoderós a través dels seus ministres, com es practica en aquests casos".

No obstant això, la crisi sanitària no va remetre i, tal i com també recull el Diari de Barcelona, aquell mes d'octubre la feligresia va sol·licitar fer una processó per demanar la intercessió directa de la Mercè. Finalment, l'Ajuntament la va autoritzar per al dia 8 d'octubre.

L'epidèmia va començar a remetre al novembre i el 25 d'aquell mes es va celebrar un solemne Te Deum a la Catedral en acció de gràcies per l'afebliment de la seva virulència. El 30 de desembre, cinc dies després de donar-se per extingida, totes les autoritats civils i eclesiàstiques, amb una afluència massiva de barcelonins, van fer una processó final d'agraïment directe a la Mare de Déu, segons exposa l'Arquebisbat de Barcelona.

# data[].attributes.attachment_link.title
Barcelona es va encomanar a la Mercè per salvar-se de l'epidèmia de febre groga del 1821 - 16 set 2020

# data[].attributes.attachment_link.description
L'Arxiu Diocesà treu a la llum els documents on figuren els actes organitzats davant l'emergència sanitària del 1821 La ciutat ja havia demanat ajuda a la Mare de Déu per la plaga de llagostes de 1687, a la que fa al·lusió el cartell de la festa d'a

# data[].attributes.headline
La Mercè i la protecció contra l'epidèmia de febre groga

# data[].attributes.subject
La Mercè i la protecció contra l'epidèmia de febre groga

# data[].attributes.body
Informació sobre el que va succeir el 1821

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L'Arxiu Diocesà de Barcelona ha tret a la llum els documents que detallen com des de l'Ajuntament de la ciutat es va demanar, al setembre del 1821, la intercessió de l'Església davant l'emergència sanitària que vivia la ciutat per la febre groga que va causar la mort a més de 8.000 persones. En aquell moment el Bisbat va atendre aquesta petició amb l'organització de diferents actes religiosos els dies 18, 20 i 22 de setembre.

L'Arquebisbat de Barcelona ho explica en un comunicat dues setmanes després que es fes públic el cartell de la Mercè d'enguany, on apareix una noia amb mascareta amb una llagosta en referència a la petició d'ajuda a la Mercè per la plaga de llagostes de Barcelona del 1687.

Els documents detallen com la Junta municipal de sanitat de Barcelona exposava que treballava per proporcionar "tot l'alleujament possible als malalts, tant en l'àmbit espiritual com en el temporal". En aquest sentit, indicava que en les circumstàncies d'aquell moment calia "implorar la misericòrdia del totpoderós a través dels seus ministres, com es practica en aquests casos".

No obstant això, la crisi sanitària no va remetre i, tal i com també recull el Diari de Barcelona, aquell mes d'octubre la feligresia va sol·licitar fer una processó per demanar la intercessió directa de la Mercè. Finalment, l'Ajuntament la va autoritzar per al dia 8 d'octubre.

L'epidèmia va començar a remetre al novembre i el 25 d'aquell mes es va celebrar un solemne Te Deum a la Catedral en acció de gràcies per l'afebliment de la seva virulència. El 30 de desembre, cinc dies després de donar-se per extingida, totes les autoritats civils i eclesiàstiques, amb una afluència massiva de barcelonins, van fer una processó final d'agraïment directe a la Mare de Déu, segons exposa l'Arquebisbat de Barcelona.

# data[].attributes.attachment_link.title
Barcelona es va encomanar a la Mercè per salvar-se de l'epidèmia de febre groga del 1821 - 16 set 2020

# data[].attributes.attachment_link.description
L'Arxiu Diocesà treu a la llum els documents on figuren els actes organitzats davant l'emergència sanitària del 1821 La ciutat ja havia demanat ajuda a la Mare de Déu per la plaga de llagostes de 1687, a la que fa al·lusió el cartell de la festa d'a

# data[].attributes.body
Relació entre la ciutat de Valls i la basílica de la Mercè

# data[].attributes.attachment_link.title
Fotografies antigues de Valls i l'Alt Camp

# data[].attributes.attachment_link.description
La Mercè.
Sabieu que l'escultura que corona la basílica de la Mercè de Barcelona, va ser fosa a Valls el 1955, al taller de la foneria Gimeno?
[© Agustí Gurí / Arxiu Municipal de Valls]

# data[].attributes.body
Aproximació a la devoció de la Mercè

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Skip to content

La Mercè va ser nomenada patrona de la ciutat per alliberar-la d'una plaga de llagostes

|

La Mare de Déu de la Mercè és, juntament amb santa Eulàlia, la patrona de Barcelona. Ho és des de l'any 1687, quan va salvar la ciutat d'una plaga de llagostes. La seva festivitat és el 24 de setembre, data en què se celebra la Festa Major de Barcelona en el seu honor.

La Mercè i les llagostes

L'any 1687, Barcelona, com la resta de Catalunya, patia els efectes d'una plaga de llagostes que havia arribat feia uns anys i que perjudicava de forma greu les collites. El Consell de Cent es va comprometre a nomenar la Mercè patrona de la ciutat si els alliberava de la plaga. El març del 1688, les llagostes van desaparèixer i la Mercè va ser nomenada nova patrona de Barcelona, compartint el càrrec amb santa Eulàlia.

La llegenda diu que, des d'aleshores, santa Eulàlia plora el dia de la patrona i per això gairebé cada any plou per les Festes de la Mercè. Però les dades meteorològiques no diuen exactament el mateix.

Plora Santa Eulàlia per la Mercè?

Segons l'anàlisi de dades de l'Observatori Fabra del dia 24 de setembre dels darrers 70 anys dut a terme pel meteoròleg de betevé, Manel Cascante, santa Eulàlia no plora tant com diu la tradició.

En els darrers 70 anys s'ha produït precipitació apreciable (>0,1 litre) en 14 ocasions. És a dir, ha plogut un de cada cinc anys, o el 20 % de les Mercès que hi ha hagut des del 1948. A més, ha estat una pluja minsa, només en tres ocasions es van totalitzar més de 10 litres per metre quadrat: 11,2 l'any 1953; 22,2 el 1955, o 10,2 litres l'any 1971.

L'Orde de la Mercè

L'Orde de la Mercè va ser fundada l'any 1218 per un ric comerciant barceloní anomenat Pere Nolasc. Segons la tradició, la Mercè es va aparèixer en somnis a Nolasc i li va demanar que fundés l'orde amb la finalitat de rescatar els cristians captius a terres musulmanes. Val a dir que la Mercè ja existia com a orde militar des del 1200 i que havia participat en les conquestes de València i Mallorca abans de fer-se mendicant.

La fundació de l'orde es va fer dins la Catedral de Barcelona, a l'altar major de Santa Eulàlia, també conegut com la cripta de la Catedral. Allà es van reunir Pere Nolasc, el rei Jaume I -encara un nen- i el bisbe de Barcelona, Berenguer de Palou, per fundar l'Orde de la Mercè. A la capella de la Mercè, al retaule major, hi ha la representació de la fundació de l'orde.

El major desenvolupament de l'Orde de la Mercè va ser al segle XVIII, amb 229 convents a Europa i 4.493 religiosos repartits en vuit províncies. Això també podria explicar, en part, la proclamació de la Mercè com a patrona en substitució de santa Eulàlia.

La basílica de la Mercè

L'Orde de la Mercè aspirava a tenir una església pròpia dedicada a la Mare de Déu de la Mercè i va decidir erigir-la en uns terrenys adquirits per Pere Nolasc a la ciutat vella, a prop del mar. Sobre aquella antiga església medieval, construïda entre 1249 i 1267, es va edificar a mitjans del segle XVIII la basílica de la Mercè, situada a la plaça de la Mercè actual de la ciutat.

L'origen de la Festa de la Mercè

L'origen de la Festa de la Mercè es remunta al 1871, quan Rius i Taulet, aleshores regidor i president de la secció de festes, va tirar endavant la idea d'organitzar uns dies de festa popular amb celebracions religioses, fires comercials i actes culturals al voltant de la festivitat de la Mercè.

La Festa Major de Barcelona, tal com ens ha arribat fins avui dia, data d'inicis del segle XX i es va dissenyar amb elements culturals arribats d'altres ciutats catalanes. Les Festes de la Mercè han anat evolucionant al llarg de la història, amb intervals com el de la República, quan es van deixar de celebrar per fugir de la tradició religiosa. Aquesta tradició, però, ha perdurat i arrelat amb la restauració dels ajuntaments democràtics, i s'han impulsat les celebracions de cultura popular i participació ciutadana.

Santa Eulàlia, l'altra patrona

Santa Eulàlia és la copatrona de la ciutat. Històricament, santa Eulàlia havia estat molt popular entre els barcelonins, però amb els anys la Mercè l'ha superat, potser per la pèrdua de la festivitat als anys 70 o pel fet de celebrar-se a l'hivern. Una altra explicació podria ser la que Joan Amades aporta al seu costumari. Segons sembla, santa Eulàlia va quedar en un segon pla perquè el 1714 va ser l'estendard que comandava les tropes contra els Borbons, i quan Barcelona va caure, la van prohibir.

Santa Eulàlia és la patrona més martiritzada. Segons la tradició, l'Eulàlia era una nena romana de 13 anys que va viure al Sarrià del segle III. A causa de la seva negativa a renunciar a la fe cristiana, el romans li van infligir 13 tortures, una per any, i va ser crucificada a la plaça del Pedró fins a la mort.

Si la Mercè té una basílica dedicada a Barcelona, santa Eulàlia té la Catedral. La cripta de Santa Eulàlia està situada pràcticament sota l'altar de la seu. Al seu sepulcre, obra de Lupo di Francesco, s'hi pot veure gravat tot el martiri. Allà mateix, a un costat, hi ha el sepulcre romà on originàriament descansaven les restes de santa Eulàlia.

Santa Madrona, la patrona oblidada

Tot i que és poc conegut, Barcelona té una tercera patrona: Santa Madrona!

Durant segles, la ciutat va compartir el patronatge entre les dues santes, Eulàlia i Madrona. Tot i que va ser molt venerada, com ho demostra que el 1896 encara s'invocava la seva intercessió per demanar pluja, amb el pas del temps va quedar oblidada.

La llegenda explica que al segle X, uns navegants francesos que transportaven les relíquies de Santa Madrona van aturar-se a Barcelona per tal de resguardar-se d'un temporal. Aquests van deixar les restes en custòdia a la capella de Sant Fruitós de Montjuïc, d'on no han sortit mai més. A partir d'aquest fet, va començar el culte a aquesta santa, sobretot per demanar-li protecció al mar i pluja els anys de sequera.

Fa uns anys, les entitats vinculades a la cultura popular del Raval van recuperar la celebració de la festa de Santa Madrona.

Sant Pere Nolasc, paladí de la Mercè

Pere Nolasc és un altre sant pròpiament barceloní. Com ja s'ha dit, aquest ric comerciant va ser el fundador de l'Orde de la Mercè. La intercessió de la Mare de Déu per encarregar-li la creació de l'orde i la seva tasca en l'alliberament de cristians captius li van valdre la canonització el 1628. La seva festa se celebra el 6 de maig.

Sant Josep Oriol, el Doctor Pa i Aigua

Sant Josep Oriol va néixer el 1650 al barri de Sant Pere. Era de família humil i molt auster, fins al punt que va arribar a ser conegut amb el sobrenom de Doctor Pa i Aigua. Va desenvolupar el càrrec de passioner a l'església del Pi, que consistia a visitar persones malaltes i necessitades. Va ser així com va descobrir el poder de curació de les seves mans. A partir d'aleshores, Josep Oriol va fer les seves curacions a la capella de la Sang.

Anys després de la seva mort, el 1806, Josep Oriol va ser beatificat gràcies al testimoni de centenars de persones, i la ciutat ho va celebrar com un gran esdeveniment. Posteriorment, el 1909, va ser canonitzat.

El santet del Poblenou, un sant popular

Al cementiri del Poblenou hi ha una tomba més concorreguda que la resta: el nínxol 138 de l'illa 4a. Allà hi ha les restes de Francesc Canals i Ambrós, un jove mort als 22 anys el 27 de juliol del 1899 i conegut popularment com El santet del Poblenou. Canals es va guanyar la fama de bona persona i diuen que sempre feia obres de caritat. També era conegut per la capacitat de predir el futur: expliquen que va encertar la seva mort i l'incendi dels grans magatzems El Siglo. Avui, la gent el venera i el seu nínxol és ple d'espelmes, notes, flors i fotos. Malgrat no estar reconegut per l'Església, és un exemple de culte popular que ha perdurat.

Més Mercè 2020

# data[].attributes.attachment_link.title
La Mercè i els sants i santes de Barcelona | betevé

# data[].attributes.attachment_link.description
Skip to content La Mercè va ser nomenada patrona de la ciutat per alliberar-la d'una plaga de llagostes | La Mare de Déu de la Mercè és, juntament amb santa Eulàlia, la patrona de Barcelona. Ho és des de l'any 1687, quan va salvar la ciutat d'una plaga de llagostes.

# data[].attributes.body
Història de la diada del 24 de setembre

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Skip to content

Les Festes de la Mercè comencen el 1871 quan Rius i Taulet fa una celebració popular al voltant de la festivitat de la patrona

|

Al llarg dels anys, la Mare de Déu de la Mercè va anar guanyant posicions davant les autoritats fins que es va convertir en la patrona de la ciutat. És una de les dues patrones de Barcelona juntament amb Santa Eulália.

A principis del segle XIII, al 1203 un mercader Pere Nolasc comença a organitzar expedicions al Nord d'Àfrica per alliberar cristians captius. Aconsegueix una colla de companys per fer aquestes creuades. Al 1208 acosegueix el suport de Jaume I per fundar l'ordre de la Nostra Senyora de la Mercè de la Redempció de captius, que son els Mercedaris.

Al 1689 a Barcelona hi va haver una plaga de llagostes que van fer que el Consell de Cent es posés sota la invocació de la Mare de Déu de la Mercè per eliminar-les. Com que la cosa va funcionar el Consell de Cent la va nomenar-la patrona de la ciutat, juntament amb Santa Eulàlia.

L'església de la Mercè

És un edifici construït a mitjans del segle XVIII, damunt de l'antiga església mediaval dels Mercedaris. A la cúpula hi havia una imatge de la patrona amb el nen jesús que va ser derruid durant la Guerra Civil . Al 1959 s'en va posar una altre desproporcionadament gran.

Les festes de la Mercè

Les Festes de la Mercè no comencen fins 1871 quan Rius i Taulet, que encara no era alcalde però era regidor i president de la secció de festes va tirar endavant la idea de fer al voltant de la festivitat de la Mercè uns dies de festa popular amb celebracions religioses, fires comercials i actes culturals.

Les festes de la Mercè han anat evolucionant al llarg de la història, amb intervals com el de la República quan no se celebraven perquè es consideraven que tenien tradició religiosa. Una tradició però, que ha perdurat i arrelat amb la restauració dels Ajuntaments democràtics que han impulsat les celebracions de cultura popular i la la participació ciutadana.

també et pot interessar

# data[].attributes.attachment_link.description
Skip to content Les Festes de la Mercè comencen el 1871 quan Rius i Taulet fa una celebració popular al voltant de la festivitat de la patrona | Al llarg dels anys, la Mare de Déu de la Mercè va anar guanyant posicions davant les autoritats fins que es va convertir en la patrona de la ciutat.

# data[].attributes.body
Història de l'orde mercedària i la seva relació amb la Catedra

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Fa vuit segles la Catedral va acollir la fundació d'un orde religiós dedicat al rescat de cristians.

Dins la Catedral, a l'altar major de Santa Eulàlia, també conegut com la cripta de la Catedral, és on es van reunir ara fa vuit segles Sant Pere Nolasc, el rei Jaume I, encara un nen, i el bisbe de Barcelona, Berenguer de Palou, per fundar l'Orde de la Mercè. A la capella de la Mercè, al retaule major, hi ha la representació de la fundació de l'Orde.

L'Orde de la Mercè va néixer per recuperar o alliberar el màxim nombre possible de captius. Però aquesta no era l'única orde dedicada a aquesta tasca, ja que a l'època el món es dividia entre la cristiandat i el món musulmà, i les ràtzies, els atacs sorpresa entre uns i altres amb segrests de persones, eren continuats.

Tot i que l'Orde es va fundar el 1218, Pere Nolasc, un ric comerciant barceloní, va fer la primera redempció a València el 1200, on va rescatar un bon grapat de persones que estaven presoneres a les masmorres de la ciutat. Cal recordar que la de la Mercè va néixer com un orde militar que va participar en les conquestes de València i Mallorca abans de fer-se mendicant.

L'Orde no va agafar el nom del fundador, Pere Nolasc, sinó el de la marededéu perquè Nolasc havia tingut una visió en la que la Mercè li demanava que fundés l'orde amb la finalitat de rescatar captius. D'ella també agafa el color blanc, el color de la immaculada.

L'Orde té els tres vots característics d'aquestes associacions religioses, pobresa, castedat i obediència, però hi suma un quart vot obligat per la Mercè, el vot de redempció o de sang. Això vol dir que si els membres de l'orde trobaven persones en perill de perdre la fe cristiana a territori musulmà, estaven obligats a tornar-les a territori cristià i quedar-se al seu lloc si calia.

Els rescats, en general, podien ser pagats per la pròpia família o mitjançant recaptes públics de diners. Es calcula que el nombre de persones alliberades hauria arribat als 70.000. Un dels rescatats més il·lustre va ser Miguel de Cervantes, captiu a Algèria.

Tot i que l'orde es va fundar a Barcelona, ben aviat es va estendre a Saragossa, València, Osca, Tarragona, Mallorca i el regne de Castella. L'orde de Castella és la que la va expandir per tot Amèrica.

El major desenvolupament de l'Orde va ser al segle XVIII, amb 229 convents a Europa i 4.493 religiosos repartits en vuit províncies. Va ser aleshores, coincidint amb l'abolició de l'esclavitud, que l'orde va fer un canvi en la seva orientació i va passar a visitar presons i atendre reus. Aquesta és la tasca que encara avui desenvolupa: miren d'aconseguir la llibertat i la dignitat de la població reclusa, tant a nivell espiritual com material, proporcionant-los un lloc on estar i on refer la vida quan surten. Aquesta obra es realitza sota el paraigües de la Fundació Obra Mercedària.

Actualment, l'orde té uns 700 homes fidels arreu del món, i un nombre molt més important de dones religioses.

# data[].attributes.attachment_link.description
Fa vuit segles la Catedral va acollir la fundació d'un orde religiós dedicat al rescat de cristians. Dins la Catedral, a l'altar major de Santa Eulàlia, també conegut com la cripta de la Catedral, és on es van reunir ara fa vuit segles Sant Pere Nolasc, el rei Jaume I, encara un nen, i el bisbe de Barcelona, Berenguer de Palou, per fundar l'Orde de la Mercè.

# data[].attributes.body
Enllaç amb informació de la Mercè a Barcelona

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
L' Ordre de la Mercè va ser fundada a Barcelona l'any 1218 per Sant Pere Nolasc, amb l'aprovació de Jaume I, encara nen, i el bisbe de Barcelona Berenguer de Palou. La seva fundació va tenir lloc a la catedral de la Ciutat Comtal i va ser acceptada canònicament el 17 de gener de 1235 per part del papa Gregori IX.

Tot i que l'Ordre de la Mercè va néixer en una època de gran creixement de les ciutats, del comerç, dels gremis... amb el que començaven a aparèixer altres ordres mendicants (com els franciscans i dominics), l'ordre té en els seus orígens trets de les ordres militars de l'època, i coexisteixen en el temps mercedaris armats que s'encarregaven de vetllar i defensar les expedicions mercedàries constituïdes per la redempciódels cristians captius. Els militars mercedaris van col·laborar en la reconquesta, i no va ser fins l'any 1327 que l'Ordre de la Mercè va perdre aquest caràcter militar inicial i va passar a esdevenir un ordre exclusivament religiosa de germans cooperadors i sacerdots.

L'Ordre de la Mercè va néixer per dedicar-se a la redempció dels cristians captius. Sant Pere Nolasc va ser prior d'almoina pels captius a l'Hospital de Santa Eulàlia, situat al costat de la catedral. En aquest hospital, fundat al s. X pel Compte de Barcelona i que des de sempre va comptar amb la protecció reial, s'hi atenia a la gent més pobre, es cuidava dels malalts, s'alimentava a gent desnodrida i es recollien almoines per tal de rescatar als cristians captius per part dels musulmans, fossin presoners de guerra o segrestats en actes de pirateria marítima o terrestre (ràtzies nocturnes). Aquests cristians eren traslladats a territori musulmà per treballar com a esclaus en condicions molt dures. Molts acabaven morint o bé intentaven millorar una mica les seves condicions de vida abjurant de la fe cristiana i passant a ser musulmans de segona, no deixant en cap moment de rebre el rebuig per part dels seus carcellers.

Gràcies a les relacions comercials, que no van deixar d'existir en cap moment, es demanava preu per ells a canvi de la seva llibertat, aquest missatge el rebia la família que molt sovint no tenia els diners suficients pel rescat , o de tenir-los, s'endeutaven per portar a casa els seus éssers estimats. Existien fins i tot comerciants coneguts amb el nom de "exeas" o "alfaqueques" que feien d'intermediaris.

Aquesta realitat explica el perquè es rebien almoines i herències per destinar-les a la redempció dels captius, l'Hospital de Santa Eulàlia organitzava aquestes redempcions. L'any 1203 trobem a Pere Nolasc alliberant a més de 300 captius a València com a Prior de l'hospital, abans fins i tot de la fundació de l'Ordre de la Mercè que va tenir lloc a l'Hospital de Santa Eulàlia, el nucli de tot. Així va ser com el primer nom que van rebre els seguidors de Nolasc després de la fundació de l'Ordre va ser Ordre de Santa Eulàlia. Va ser més tard quan es va identificar el que feien aquests frares com a "mercès", ja que en el llenguatge de l'època "fer mercè" era sinònim d'alliberar captius. A mitjans del s.XIII ja es coneixien aquests frares com els frares de la Mercè. I en qüestió de poc temps van passar a anomernar-se mercedaris.

El símbol que caracteritza als mercedaris es el seu cèlebre escut, dividit en dues parts: la superior amb l'emblema de la catedral de Barcelona: creu blanca (o plata) en fons vermell; i a la part inferior l'escut de la corona d'Aragó, amb les seves franges verticals daurades i vermelles, i la corona reial rematant la part superior de tota la insígnia. L'escut figurarà sobre el blanc de l'hàbit dels frares mercedaris i serà present en les seves esglésies i convents.

Les últimes redempcions van tenir lloc a finals del s. XVIII. Es calcula que el número total de persones redimides pels frares de la Mercè des de la seva fundació va arribar als 80.000 alliberats.

L'ordre de la Mercè va tenir també un paper molt important en l'evangelització d'Amèrica, essent present un mercedari en el segon viatge que Cristòbal Colom va realitzar al Nou Continent. En dona fe d'aquesta important petja mercedària a Amèrica l'arrelada devoció a la Mare de Déu de la Mercè en tots els països de parla hispana: esglésies, basíliques, festes, noms, universitats... En l'actualitat la majoria de les províncies mercedàries que constitueixen l'Ordre estan situades a Amèrica: Mèxic (que engloba Mèxic, Hondures i Cuba), Argentina, Xile, Equador (amb convents també a Bolívia i Colòmbia), Perú, Brasil... i les que no estan a Amèrica (Aragó, Castella i la província Romana), que hi tenen rectories en aquest meravellós continent (Aragó a Veneçuela, Guatemala, El Salvador i Panamà; Castella a Puerto Rico; La Romana a EEUU). Així mateix, tan la província d'Aragó com la de Castella i Xile, tenen fundacions a Àfrica (Moçambic, Costa de Marfil, Angola...) i La Romana a Àsia (Índia).

Juntament a la branca masculina, dins l'arbre de la família mercedària, existeixen varies branques femenines: les Mercedàries de l'Ordre de la Mercè, de clausura; que tenen el seu origen en Santa Maria de Cervelló (de la que conservem les seves restes mortals incorruptes presents a la Basílica des del 1290), les Mercedàries Missioneres, les Mercedàries de la Caritat, les Religioses de Nostra Senyora de la Mercè, les Germanes Mercedàries del Nen Jesús, les Mercedàries del Santíssim Sagrament, les Mercedàries de Bérriz... i també una branca descalça de mercedaris i mercedàries. Si li interessa tenir més informació sobre la Família Mercedària ho pot fer a través de lweb de l'Ordre de la Mercè.

Per acabar, no podem oblidar en aquest resum, als sants mercedaris que constitueixen el reflex on tot mercedari o amic de la Mercè pot emmirallar-se seguint l'exemple i la petjada de Nolasc: Sant Pere Nolasc, Sant Ramon Nonat, Sant Pere Armengol, Sant Serapi, Sant Pere Pascual, Santa María de Cervelló, la beata Mariana de Jesús, la beata Margarita Maturana, el beat Joan Nepomuceno Zegrí Moreno i els beats màrtirs de la sagnant guerra civil espanyola P. Mariano Alcalà i 18 companys mercedaris.

Actualment, l'Ordre de la Mercè està integrada vora 900 religiosos. El seu apostolat va dirigit al món de les presons (pastoral penitenciària), missions en països pobres, acollida d'immigrants, atenció als "nens de carrer", parròquies, santuaris, alguna escola... La seva Cúria General es troba a Roma i el Superior General es el peruà P. Juan Carlos Saavedra.

Les Constitucions actuals de l'Ordre de la Mercè proclamen: " Por su intervención en el principio y vida de la Orden que lleva su nombre, los mercedarios llamamos a María Madre de la Merced y la veneramos como inspiradora de su obra de redención".

A l'edat mitjana, mercè era sinònim de misericòrdia, una misericòrdia efectuada cap als més pobres, necessitats i marginats de la societat d'aquell temps: els captius cristians. A la seva redempció es van dedicar Pere Nolasc i els seus seguidors, i per això rebien el nom dels "homes de la mercè"; ja que els frares atribuïen la seva fundació a la Verge Maria al tenir-li una gran devoció, "mercè" acaba sent la manera com la denominen, d'un títol cap a Ella: Mare de Déu de la Mercè o de la Misericòrdia.

Els frares estaven convençuts que la Mare de Déu va intervenir en la fundació de l'Ordre, per aquest motiu a les Constitucions de 1272, les primeres de l'Ordre, van oficialitzar el nom de María en el títol anomenant-la: Ordre de la Mare de Déu de la Mercè de la redempció dels captius.

Quan els mercedaris construeixen la seva primera església l'any 1249, la dediquen a Santa Maria i la seva imatge comença a ser coneguda com a Santa Maria de la Mercè; des d'aquest moment comença a estendre's el culte a totes les esglésies on s'estableixen els mercedaris.

A l'evangelització d'Amèrica, ja des del 1493, durant el segon viatge de Colom, la Mare de Déu de la Mercè acompanyava sempre als mercedaris, i el seu culte es va estenent per tot el continent, on la devoció popular fins i tot, modifica el sentit del seu nom, passant a anomenar-se Nostra Senyora de la Mercè, és a dir, repartidora de tots els dons que el seu Fill Redemptor ha depositat a les seves mans.

Ja que el culte a Maria, en la seva advocació a la Mercè, adquireix una gran difusió, la mateixa Església, al 1616 amb Pius V, al 1684 i al 1696, estén el seu culte a tota la cristiandat fixant la seva festa el 24 de setembre .

L'advocació de Santa Maria de la Mercè vol donar presència al misteri de l'església la misericòrdia maternal de Maria pels que pateixen algun tipus de captiveri o estan en perill de perdre la fe; es manifesta un aspecte de la misericòrdia maternal de la Mare de Déu: l'aspecte redemptor. Maria és misericòrdia redemptora que actualitza l'obra de Crist a favor dels captius i els pobres; és l'expressió més intensa de l'amor redemptor de Crist, com evangeli d'alliberament.

La Mare de Déu de la Mercè a Barcelona

La devoció a la Mare de Déu de la Mercè, arranca pràcticament des dels orígens mateixos de l'Ordre, que, no ho oblidem, inicialment estava dedicada a Santa Eulàlia, tot i que el tarannà marià d'aquesta, constituïa la seva identitat i la seva essència més primitiva.

Ja al 1255 existia una Confraria dedicada a la Mare de Déu de la Mercè i figurava en la incipient església dels frares mercedaris. Al 1259 Pere Salat va deixar un llegat per tal que a l'església cremessin dues làmpades "una de dia i una altra de nit contínuament davant l'altar de Santa Maria allà constituït". A finals del segle XIII va exercir el seu ministeri Fra Bernat Corbera, qui va introduir el costum de celebrar els dissabtes la missa de la Mare de Déu i el cant del Salve.

El convent gaudia d'un gran predicament a la ciutat, era costum que els captius alliberats recorreguessin els carrers de Barcelona en processó, duent com exvots les cadenes del captiveri i visitant a la Mare de Déu de la Mercè; a la mateixa església es publicava en un cartell els noms i procedència dels alliberats. La fama del convent de la Mercè va créixer a mitjans del segle XIV, amb la tradició del prodigi de la conversió del pa en sang coagulada en el "homo conventual" la nit d'un 8 de desembre. Al 1361 es va encarrerar a Pere Moragues l'elaboració de la imatge que avui presideix l'altar de la Basílica i el nou retaule de fusta de llavors (avui desaparegut).

El Raval dels Còdols està situat al barri marítim, es natural, doncs, que els primers devots de la Mare de Déu fossin gent de mar i que entre ells hi hagués una gran devoció per Santa Maria de Cervelló, per això la imatge de la Santa sempre sosté un vaixell entre les seves mans. Durant el segle XV la Verge del Barri de la Rivera es va convertir en Mare de Déu de la ciutat.

El 21 d'octubre de 1888 la imatge de la Mare de Déu de la Mercè va ser coronada a la catedral pel bisbe de Barcelona, Jaume Català, complint amb l'aprovació del 31 de maig per part del papa Lleó XIII. Els oficiants i el poble van cantar "Els goigs de la Mare de Déu de la Mercè", que va escriure Mossèn Jacint Verdaguer per l'ocasió, amb música del mestre Josep Rodoreda: : "Estel de Barcelona/ reina de la Mercé/ al poble que us corona/ doneu-li amor i fe". Aquell mateix any, Lleó XIII, eleva a ritus doble per a tota Espanya pregar a la Mare de Déu de la Mercè, i, des del 1904, tots aquells que visiten l'església de la Mercè el 24 de setembre, poden guanyar el jubileu.

El 24 de setembre de 1918, Barcelona celebra amb gran solemnitat el VII Centenari del Descens de la Verge i la fundació de l'Ordre de la Mercè. El bisbe Reig i Casanova, a la plaça Catalunya, imposa el ceptre a la Verge. El papa Benet XV va concedir a l'església de la Mercè el títol de la Basílica menor, i en commemoració, va col·locar en una de les portes de l'altar major, l'estàtua del bisbe Reig agenollat davant el pontífex rebent dit privilegi.

A l'inici de la Guerra Civil Espanyola, les gestions de la Sra. Teresa Coll Muñarch van salvar la imatge de la Mercè. En primer lloc rescatant-la de l'església en l'incendi del juliol de 1936 i portant-la a Capitania General, i el 27 de setembre de 1936 entregant la imatge a la Junta Salvació del Patrimoni, lliurant-la al Museu d'Art de Catalunya.

La imatge de la Verge va tornar al seu lloc el 24 de setembre de 1939. Va ser prèviament restaurada pel Feliciano Veciana, de Barcelona, ja que tenia un petit desperfecte al front i li faltava un braç i les dues mans, trobats el 1936 casualment d'entre un munt de deixalles de la basílica després de l'incendi. La Sra. Teresa Coll Muñarch va morir el 31 de maig de 2001; uns anys abans, la germandat de la Mercè la van admetre d'entre els seus membres com a Germana de l'Ordre.

El cos de Santa Maria de Cervelló va ser guardat a casa del Sr. Francesc Ràfols i Fontanalls, que va entregar a la Basílica un cop acabada la contesa.

Entre 1940 i 1976 la Basílica de la Mercè va ser restaurada. Els escultors Miquel i Llucià Oslé van realitzar la gran imatge que remata la cúpula; Joseph Obiols i Pau Macià i Pons van treballar en el fresc i els murals de l'interior; es va restaurar i entronitzar la imatge de la Mare de Déu de la Mercè l'any 1959, i el 1963 va ser col·locada sobre un magnífic tron de plata, situat sobre una pedra tallada de Montserrat.

Des de 1964 la sagrada imatge pot contemplar-se sense els vestits sobreposats que la cobrien. El baldaquí barroc de marbre de l'altar major va passar a la capella de la Soledat i es va restaurar la façana procedent de l'antiga església de Sant Miquel. Al 1981 es va urbanitzar la Plaça de la Mercè al enderrocar l'illa de pisos que l'ocupava.

I fins aquí aquest petit recorregut per la historia de la Mare de Déu de la Mercè de Barcelona. Que boniques i consoladores ressonen sota les seves voltes les solemnes estrofes dels 'Goigs de la Mare de Déu de la Mercè" de Mossèn Jacint Verdaguer!:

"Dels captius Mare i Patrona / puix del cel ens heu baixat: / Princesa de Barcelona, Protegiu vostra ciutat'....

Des dels inicis de l'església -diu el Concili Vaticà II- hi va haver homes i dones que per inspiració de l'Esperit Sant van fundar famílies religioses que l'església va rebre i aprovar amb la seva autoritat.

Un d'aquests homes cridats va ser Pere Nolasc, fundador religiós de l'Ordre de la Mercè, que dins l'área llatina es va estendre tant a Europa com a Amèrica, amb una vocació universal i d'evident actualitat. Avui està present en els 5 continents.

Parlem de la dècada de finals del segle XII: possiblement Pere Nolasc va néixer l'any 1180 a Barcelona. De la seva primera infància es desconeix gairebé tot, però pel que sembla la seva família vivia en una posició social i econòmica sense estretors.

Pere Nolasc era comerciant o mercader. "Els comerciants en aquella època -narra Guillermo Vázquez- no eren els homes que coneixem rere un taulell avui en dia, sinó arriscats capitans que emprenien grans viatges per adquirir i col·locar les seves mercaderies, lluitant contra tot tipus de perill". Com a mercader es fixava en tota classe de mercaderies que circulaven per mar i terra. Per desgràcia això també incloïa la mercaderia humana. En aquella societat es comptava amb les persones privades de llibertat i es traficava amb elles: esclaus i captius.

El rei Jaume II d'Aragó, en una carta del 4 de gener de 1302, parlant al Papa de l'Ordre de la Mercè, deia: " En otro tiempo, ciertos seglares de nuestra tierra, devotos de Jesucristo que nos redimió con su sangre, por liberar a los cautivos cristianos de la cautividad de los no cristianos, fueron poco a poco vendiendo sus propios bienes y emplearon el dinero en la redención y, finalmente, pidiendo públicamente limosnas a los fieles en las iglesias, libraban con aquellas a tales cristianos del poder de los moros".

Aquestes activitats, anteriors a la fundació de l'Ordre, que anava de la venta de tot allò propi a la demanda de donatius pels pobles, es remunta a les dues primeres dècades del segle XIII. Des de molt jove, Pere Nolasc, orienta la seva vida a l'alliberament del seu germà esclau i atrau a la causa a altres persones de la seva edat. Ja a l'any 1213 va realitzar la seva primera redempció a València sent "Procurador de l'almoïna pels captius" a l'hospital de Santa Eulàlia. Pietós i actiu, Nolasc va plamant el seu propi camí cristià a través d'un projecte que es realitza en un grup religiós dedicat a aquesta activitat de caritat, i que per inspitració divina, es constitueix el 10 d'agost de 1218 a la catedral de Barcelona.

Per aquesta nova ordre religiosa, juntament amb els frares, va haver de crear i organitzar tot l'entramat que suposa una nova comunitat religiosa, dedicada a una activitat en primer lloc religiosa, però també social i jurídica. La gent admirava la bona acció de Pere Nolasc i els seus, i a través de donatius i almoines van ser possible el creixement de la santa obra de la redempció dels captius. El primer fundador, sol o amb altres religiosos, en vàries redempcions a València, Balears, Granada i Argel, va alliberar 3920 captius. Amb la joia de veure la seva obra aprovada pel papa Gregori IX al 1235 i deixant 18 convents i prop de 100 frares, va morir el 6 de maig de 1245 a Barcelona.

L'humil frare laic Pere Nolasc va ser considerat sempre com un fidel imitador de Crist Redemptor i considerat sant. La seva veneració es va estendre ràpidament allà on hi havia els seus seguidors, i l'església, ratificant aquesta convicció, el va canonitzar l'any 1628.

En els seus orígens, l'Ordre de la Mercè, ocupava l'espai de l'Hospital de Santa Eulàlia, situat al costat de la catedral de Barcelona, on es treballava i s'acollia tan a gent desfavorida com a captius redimits; aviat, però, l'edifici es va fer petit i va ser necessari construir un de nou més ampli per acollir a la nova comunitat religiosa per poder atendre millor als cristians rescatats dels musulmans.

Va ser l'any 1232 quan Ramon de Plegamans va comprar i regalar a Pere Nolasc un tros de platja junt el port, a l'inici dels Còdols. Al 1235 ja s'havia edificat una casa de la caritat per als captius alliberats, construïda sota la protecció de Santa Eulàlia. Aquell mateix any la nova ordre va ser aprovada canònicament pel Papa Gregori IX.

Al 1245, el Papa Inocenci IV va concedir a l'edifici el permís per celebrar els oficis divins i poder enterrar dins el convent. Al 1249 el bisbe de Barcelona, Pere de Centelles, va permetre als mercedaris "aixecar una església dedicada a Santa Maria i incloure un cementiri on poder enterrar als religiosos i domèstics i als confrares de l'ordre...". Aquesta es la indicació més antiga que fa referència a la construcció d'una església al lloc que ara ocupa la Basílica.

La donació de Ramon de Plegamans va quedar curta amb el pas dels anys i els frares van haver de comprar trossos de parcel·la al costat del carrer Oller. A l'altre costat del carrer de la Mercè la propietat arribava fins el mar, i aquesta part es va dedicar a l'hort (en aquell temps el mar començava a l'actual Passeig Colom). Aquesta zona no va ser edificada fins ben entrat el segle XV, conforme s'anava avançant en la construcció de l'església, s'anava desmantellant el convent dels frares, i va caldre edificar un nou edifici al costat del mar. El rei va donar permís per la construcció d'uns arcs que comuniquessin el convent i l'hort amb l'església.

La nova església, d'estil gòtic, era senzilla. A l'inici comptava amb dues capelles: una dedicada a Sant Eloi i l'altra a Santa Marina, situades en la zona de l'església que actualment donen al carrer Ample. A la capella de Santa Marina va ser enterrada el 19 de setembre de 1290 Santa Maria de Cervelló, el cos de la qual roman incorrupte a dia d'avui i és venerat per multitud de fidels. Cada 19 de setembre s'exposa amb aquesta finalitat. Al 1380 el rei Pere IV va oferir un sarcòfag de plata i un altre de fusta policromada amb motiu del trasllat de les seves restes des de la tomba a terra al sarcòfag ofert pel rei. La imatge del sarcòfag és la més antiga que s'ha trobat de la Santa, en ella apareix el retrat del rei que, agenollat, venera les seves restes incorruptes. Actualment es conserva al Museu Diocesà de Barcelona.

Pel que fa a l'església, es va dedicar, des dels seus orígens, a Santa Maria. El poble va començar a anomenar-la, mica en mica, Mare de Déu de la Mercè, per la tasca de "mercès" que realitzaven els mercedaris. En aquella època se'n deia "mercès" a la redempció dels captius: "fer mercè" equival a alliberar de l'esclavatge; per aquest motiu, l'església de l'hospital dels frares era coneguda com l'església de la "mercè", i d'aquí va esdevenir el seu nom actual a l'església de la "Mare de Déu de la Mercè".

L'any 1335 es van construir dues capelles més, semblants a les existents; i a finals del segle XIV es va finalitzar la construcció de la torre. A meitat del segle XV van ser construïdes les capelles de Sant Hipòlit i Santa Úrsula, ja situades al costat del mar. L'església en aquell moment mesurava 35 per 22 metres. La coberta era de volta ogival i a les creus hi havia gravats els misteris de Nostra Senyora i les armes dels benefactors. A la façana s'hi trobaven "dues grans portes i el seu frontal d'un bonic treball en mosaic i sobre les portes es troba col·locada una bonica, alta i proporcionada imatge de Maria Santíssima de la Mercè". La façana era sòbria, amb un rosetó auster i algunes motllures ornamentals. Davant la façana, en l'angle amb el carrer Ample, els frares van emplaçar a mitjans del s. XV, el seu petit cementiri que va subsistir fins a principis del s. XIX. La imatge de la Verge de la Mercè que va presidir el timpà fins el s. XVIII va ser trobada en unes excavacions l'any 1942; avui dia està situada a la capella del Descens.

Va ser durant l'any 1361 quan començà la construcció del retaule d'aquesta primera església, a càrrec de l'arquitecte Bernat Roca. L'artista es comprometia a posar al centre del mateix, una imatge de la Mare de Déu amb dues llanternes. La imatge anterior a l'actual, que alguns identificaven com la de la "mà a la cara" es conserva al Museu Diocesà de Barcelona. La imatge actual mesura 1.40 m (set pams d'aquella època) i la seva elaboració s'atribueix a Pere Moragues, ja que era l'escultor que col·laborava habitualment amb l'arquitecte Roca. L'estil de la imatge també coincideix amb la que emprava habitualment l'escultor.

L' imatge és policromada i el seu rostre, d'una gran sensibilitat, amb unes faccions perfilades. Duu el cabell recollit al clatell i el cap descobert, segurament per poder col·locar-hi al damunt una corona metàl·lica. El mantell es tanca sobre el pit amb un fermall de contorn quadrat i sosté sobre els genolls el Nen Jesús. La majoria d'experts considera que el Nen és una mica posterior a la Verge, tot i que tant els plecs senzills i la manera de tractar les vestidures son molt semblants a l'estil gòtic, com en el cas de la Verge.

El retaule de l'altar major comptava també amb imatges de Sant Joan Evangelista, Sant Joan Baptista i Sant Pere Armengol. Al 1503 el pintor Antoni Marquès va decorar el retaule.

Al 1667, per voluntat del bisbe de Barcelona, el mercedari Fr. Alonso Sotomayor, es construí una cambra per a la Verge; per aquest motiu es va derruir l'antic retaule gòtic i el cadirat del cor. Al seu lloc es va aixecar un retaule barroc al centre del qual s'hi construí una gran finestra amb la cambra angelical, a través d'una escala accesible des de la sagristia s'hi podia ascendir per tal de venerar i admirar d'aprop la imatge de la Mare de Déu. Anys després, es va realitzar una escala per tal de facilitar el besamans en dies d'aglomeracions. Després d'eliminar altres dependències, es va construir, juntament amb la cambra de la Verge, un oratori amb una esvelta cúpula rematada per una llanterna, d'on es rebia la llum natural de l'estança.

En relació al convent, l'any 1605 el P. Antonio Simoni va decidir construir-ne un de nou, les seves obres es van finalitzar l'any 1636 essent Fr. Dalmau Serra el Mestre General de l'Ordre. Es va decorar el pont que comunicava la sagristia amb l'església i es va crear el pont que connectava el convent amb el cor. El claustre del convent, amb columnes fetes de marbre fosc, va ser obra de Jaume Granyer i mesura 26,40 m de costat.

Durant el segle XVIII, els frares s'adonaren que l'església se'ls quedava petita. Al Capítol General de 1764 es va aprobar la construcció d'una nova. La seva primera pedra va ser col·locada el 25 d'abril de 1765, com a director d'obra al capdavant l'arquitecte Josep Mas. El refectori del convent, va ser utilitzat com a església interna mentre duraven les obres, que es van allargar uns 10 anys, concluint el 9 de setembre de 1775.

El nou temple es va edificar al mateix lloc que l'anterior i en la mateixa disposició, tot i que es va ampliar per la part del carrer Ample i es va allargar pel costat del presbiteri. Actualment la seva planta mesura 45,70 per 2',36 m.

Amb motiu de l'enderrocament de l'església gòtica l'octubre de 1767, es van remoure els ciments cercant el sepulcre de Sant Pere Nolasc, que no va ser trobat. Posteriorment, l'any 1782 es van realitzar algunes excavacions a la Baixada de la Canonja on van ser trobats algunes restes que no es van poder identificar.

Aquesta nova església es va inspirar en un estil barroc amb tendència italiana. Vicenç Marro va dissenyar el nou altar, que constava de dues estàtues col·locades a cada costat de Sant Pere Nolasc i Santa Maria de Cervelló; al centre la Verge estava rodejada d'àngels i amb dos captius als seus peus; sobre la Verge hi havia l'escut de la Mercè sostingut pels àngels, obra de l'escultor Pere Serra; i sota seu una bonica estàtua de Santa Eulàlia. Un baldaquí de marbre per l'exposició del Santíssim completava aquest altar. Va ser inaugurat el dia 2 d'agost de 1794.

Amb tot això arribem al segle XIX, un segle que des dels seus inicis va ser molt convuls a causa de la Guerra del Francès (1808-1814), i nefast per a l'Ordre de la Mercè a Espanya. El convent va ser ocupat i utilitzat com a presó, destinat a caserna dels soldats francesos i italians i com a dipòsit d'intendència.

Al gener de 1814 es va tancar l'església i van desaparèixer les joies que havien estat donades a la Verge, així com el tron de plata que la ciutat havia regalat a la seva Patrona. La imatge de la Mare de Déu i el cos incorrupte de Santa Maria de Cervelló van sortir de l'església i es van poder guardar a la catedral per una major seguretat, retornant de nou a l'església l'any 1817. Aquell mateix any es va fer una processó a la catedral amb la imatge en motiu de la sequera i una altra el 1821 amb motiu del tifus.

L'any 1833, durant el Trienni Liberal (1820-1823), la comunitat va ser suprimida i el convent tancat de nou. Només l'església va poder seguir oberta com a parròquia. L'ajuntament va derruir els dos ponts que unien el convent amb l'església, que es van tornar a reconstruir l'any 1824, l'any en que els frares van poder retornar al seu convent.

Al 1835, per un Real Decret de l'11 d'Octubre, les ordres religioses van ser suprimides a tota Espanya, i els mercedaris van deixar d'existir en aquest espai tan convuls del país fins que van poder tornar l'any 1878. Ja sense mercedaris, l'any 1869, la parròquia de Sant Miquel va ser traslladada a l'església de la Mercè, i en aquell moment l'església parroquial, es va passar a dir: "Parròquia de Sant Miquel i de la Mare de Déu de la Mercè". La seva porta renaixentista del s. XVI va ser desmuntada i reconstruïda entre 1871 i 1872 al carrer Ample, donant accés a la Basílica pel cantó lateral.

El convent va tenir diferents usos: oficina d'impostos, caserna d'un batalló de la Milícia Nacional, seu d'un regiment d'infanteria, casino militar... Finalment, el 29 d'agost de 1845 el nou capità General, Manuel Bretón, va convertir l'edifici en Capitania General de Catalunya. L'edifici va ser inaugurat el 10 d'Octubre de 1846.

Retornant a l'església de nou, l'any 1883 es va construir la cúpula sobre el creuer del tempre, obra de Joan Martorell. Aquell mateix any va morir el bisbe de Barcelona, José Urquinaona i Bidot i la seva tomba es va instal·lar al presbiteri de la Mercè, dins un sarcòfag de marbre sobre dues columnes al voltant de la porta de l'escala del cambril. Sobre aquest es va col·locar, l'any 1885, l'escultura del bisbe realitzada per Agapito Vallmitjana.

Amb ocasió de l'Exposició Mundial de Barcelona de 1888, es va finalitzar la cúpula i va ser coronada amb una majestuosa imatge en bronze de la Verge extenent el seu ceptre sobre la ciutat, obra de Maximí Solà. Aquell mateix any, la Verge va ser coronada canònicament a la catedral de Barcelona pel bisbe Jaume Català. A la sala annexa al cambril de la Mare de Déu es va instal·lar un relleu de marbre que representa el "Descens de la Verge davant de Sant Pere Nolasc", obra de Josep Llimona, el relleu va donar nom a la capella fins l'actualitat.

Amb motiu del 700 aniversari de l'Ordre de la Mercè, l'any 1918 la basílica va ser constituida Basílica menor, i se li va regalar el ceptre de l'Ajuntament com a Patrona de la Ciutat.

I amb tots els vaivens característics de la nostra història, arribem a l'any 1936. Al juliol va tenir lloc l'alçament que va donar punt de de partida a la guerra civil. Aquell mateix mes, la basílica va ser incendiada. Tot i que els bombers van actuar, només van procurar que el foc no arribés als edificis annexes. Gràcies a la intervenció d'alguns valents feligresos, la imatge de la Verge i el cos de Santa Maria de Cervelló van poder salvar-se de les flames i han pogut arribar íntegres fins els nostres dies. La imatge de bronze que coronava la cúpula va ser fosa per a ús militar. Tot allò que succeí a l'església de la Mercè ho va descriure, punt per punt, mossèn José Sanabre, arxiver de la diòcesi de Barcelona: "La tarde del 19 de julio la chusma frenética invadió el edificio de Capitanía General y, acto seguido, se dirigió a la iglesia de la Merced exigiendo su destrucción. No fue hasta el día siguiente que, acompañados de la fuerza pública, pudieron penetrar en el templo después de disparar numerosas balas de fusil contra la fachada. Acto seguido prendieron fuego en el interior de la iglesia de manera que se quemaron las pinturas de la bóveda mayor, se ahumaron los frescos la de la cúpula. Las tribunas de madera, el órgano y todas las imágenes de los altares laterales quedaron destruidas. Los bomberos velaron para que el fuego sólo quemara la iglesia y no pasara a las viviendas cercanas. El fuego fue avivado de nuevo en varias ocasiones los días posteriores".

La imatge de la talla de la Verge va ser llençada des del cambril sobre el Sagrari de l'Altar Major i, dies després, altres revolucionaris van tombar-la a terra davant l'altar.

El pare Lluís Pelegrí Nicolás, beneficiat de l'església i martiritzat per aquest motiu el 29 de març de 1937, es va proposar salvar la imatge gòtica. Després de conèixer com havia quedat la imatge, va demanar ajut a una família de la parròquia ben relacionada mb el Conseller de Governació de la Generalitat de Catalunya, don José María España Sirat. A les quatre de la tarda del 27 de juliol van sortir de la Conselleria de Governació tres agents de confiança del conseller, juntament amb dos carabiners, dos guàrdies d'assalt i dos guàrdies civils. A ells es va unir Teresa Coll, que havia gestionat l'operació amb el conseller. El grup, en una camioneta, es va desplaçar fins la Mercè amb la finalitat de recuperar la caixa forta amb les joies de la Verge i que els assaltants no havien localitzat perquè havia quedat protegit en un mur del cambril. Un cop buidada la caixa van baixar al presbiteri i, al passar per davant de la imatge caiguda davant l'altar, la srta. Coll va suggerir emportar-se també aquella mostra d'art.

Els components del grup es van quedar sorpresos d'aquella proposta tan insòlita però un dels agents que havia estat instruït pel conseller i el serraller que va obrir la caixa forta van recolzar la idea i, finalment, la imatge va ser col·locada a la furgoneta i tapada amb un llençol que intencionadament havia agafat la srta. Coll. Seguidament van anar a Capitania on havien de recollir una altra caixa de cabdal que havia estat a la rectoria. Un cop al pati central, apartats ja de la curiositat pública, van baixar de la camioneta la imatge de la Verge i la van amagar dins d'una cambra sota una gran escala on es guardaven els estris de neteja i on també havien guardat les restes mortals de Santa Maria de Cervelló.

El conserge de capitania va cuidar els objectes sagrats durant dos mesos. El 28 de setembre de 1936 el Director del Servei de Museus de la Generalitat va ordenar el trasllat de la imatge i el sarcòfag de Santa Maria de Cervelló al Museu del Palau Nacional de Montjuïc on van ser restaurades. Després del trasllat, el cos de Santa Maria de Cervelló va quedar abandonat a capitania. Va ser l'arquitecte Josep Francesc Ràfols Fontanals (1889-1965), incorporat al servei de guardamobles de la Generalitat, qui el recollí i va tenir guardat a casa seva fins el 1939, i fins i tot va servir com altar i es va celebrar missa sobre el cos de la santa clandestinament en més d'una ocasió. El conseller España va haver d'exiliar-se el 23 d'octubre de 1936 ja que la seva vida corria perill per haver protegit religiosos i objectes de culte.

L'Església de la Mercè va quedar abandonada, presentant un aspecte desolador, amb la sala del descens totalment derruïda, junt al cambril, on cremaren els quadres del somni de Sant Josep i la plaga de llagostes. Els arcàngels de la porta de Sant Miquel van ser també destrossats, així com les imatges de Sant Joaquim i Santa Anna de Ramon Amadeu; Sant Hipòlit i Sant Antoni de l'altar de Sant Josep Oriol; els arcàngels de Salvador Gurri de la capella del Santíssim i, a l'altar de Santa Maria de Cervelló, les imatges de Sant Antoni de Pere Serra, Santa Isabel d'Enrique Clarassó i Sant Pere Nolasc d'Amadeu.

Al finalitzar la guerra, entre 1940 i 1976, la Basílica va experimentar un ràpid procés de restauració. Acabada la guerra, els Capitans Generals de l'Exèrcit (Álvarez Arenas, Orgaz, Kindelán...) van posar a disposició de la parròquia el batalló d'armes d'Enginyers. Les successives obres de reconstrucció van ser sufragades en gran part per entitats privades. Entre 1939 i 1947 es va rehabilitar el paviment de la nau, els altars laterals, la sagristia i la capella del Santíssim. Entre 1948 i 1955 es va treballar en el cambril i en la sala del Descens. Al 1956 es va col·locar la nova imatge de la Mare de Déu dalt la cúpula, ja que l'anterior havia estat derruïda i fosa a l'inici de la guerra civil. Aquesta imatge és obra dels germans Miguel (1879 a 1959) i Luciano (1880-1951) Oslé Sáenz de Medrano, de bronze i feta en una foneria de Valls.

Francesc Folguera va dibuixar les portes de la sagristia i del cambril. A les petxines de la cúpula i als arcs del presbiteri trobem pintures al fresc de Josep Obiols Palau (1894-1967). Pallàs va dirigir la restauració de la porta de Sant Miquel i Lluis Bonet va fer l'escala del cambril el 1972, el mateix any que Pau Macià Pons va realitzar les pintures decoratives de l'intradós de la volta de la nau. Oriol Sunyer Gaspar (1923-1990) va fer el nou tron de plata de la Verge.

Tot i que es va respectar l'estil barroc original de la basílica, alguns elements es van haver de realitzar de nou: les pintures interiors, les motllures,... Gairebé totes les escultures de les capelles laterals van ser elaborades per l'escultor barcelonès Claudi Rius. L'altar major va ser projectat el 1959 per l'arquitecte Francesc Folguera, amb el presbiteri folrat de marbre de diferents colors. Una nova imatge de bronze, més gran que l'anterior i d'unes 5 tones, va ser col·locada sobre la cúpula de la Basílica el 1959.

L'any 1936 se celebra el LXXV aniversari de la coronació canònica de la Verge i es va estrenar el nou tron de plata. El 26 de juliol de 1964 el bisbe de Barcelona doctor Gregorio Modrego Casaus va establir la germandat de la Mare de Déu de la Mercè, i durant aquell mateix any es van retirar les vestidures de la imatge, per poder ser contemplada tal i com s'havia esculpit al segle XIV per Pedro Moragas. El 22 de febrer de 1976 van visitar la Basílica els Reis d'Espanya.

A la plaça, el febrer de 1983, es va instal·lar la font de Neptú inaugurada el 24 d'abril de 1826 al moll dels pescadors del port, obra d'Adrià Ferran Vallès (1774-1840). La part escultòrica de la fons es de Celedonio Guixà.

Al 1992 va quedar restaurat l'antic palau de Girona, davant l'església, destinat al Registre Civil.

Durant el 1990 i el 1991 es va procedir a la refracció del paviment de l'església i la neteja de la façana principal sota la direcció de l'arquitecte Jordi Bonet i Armengol.

Com a colofó final en tot aquest procés de restauració, el 21, 22 i 23 de setembre de 2018 va ser inaugurat el nou orgue de la Basílica en un meravellós festival amb la participació d'intèrprets com Maria Nacy, Montserrat Torrent i l'organista francès Thomas Ospital. L'orgue va ser beneït al novembre pel Sr. Cardenal D. Josep Omella, sent l'organista de cerimònia D. Héctor Paris. L'orgue va ser construït pel cèlebre mestre d'orgues alemany D. Gérard Grenzing.

A mode de conclusió, els mercedaris van tornar l'any 2018 a la basílica per a la seva cura pastoral a petició de l' Excssim. Cardenal D. Joan Josep Omella, amb motiu del vuitè centenari de la Fundació de l'Ordre de la Mercè. El seu rector en l'actualitat és el P. Fermín Delgado Ramírez.

BARCELONA

La ciutat de Barcelona és una ciutat i metròpoli dins la costa mediterrània de la Península Ibèrica. Capital de Catalunya, tant de la Comunitat Autònoma com de la província de Barcelona i la comarca del Barcelonès. És també la segona ciutat en població i pes econòmic d'Espanya. El municipi creix sobre una plana encaixada entre la serralada Litoral, el mar Mediterrani, el riu Besòs i la muntanya de Montjuïc. La ciutat acull les seus de les institucions d'autogovern més important de Catalunya: La Generalitat i el Parlament de Catalunya. Per haver estat la capital del Comptat de Barcelona rep sovint el sobrenom de Ciutat Comtal.

LA FESTA DE LA MERCÈ

Després que el Papa Pius IX declarés la Mare de Déu de la Mercè com a patrona de la ciutat, Barcelona va començar a celebrar les seves festes patronals al setembre; un mes molt adient per fer-ho ja que les principals activitats agrícoles havien acabat i era el moment de donar les gràcies per les collites i celebrar-ho.

La Mercè com a festa va prendre importància al 1902, sota l'impuls de Francesc Cambó, es va celebrar una Festa Major que es convertí en model de totes les que encara avui dia se celebren arreu de Catalunya. La festa de Mercè, no obstant, va patir molts alts i baixos degut a la guerra civil, les mancances de la post guerra i els anys del franquisme.

Amb l'arribada de la democràcia, la Mercè va esdevenir una festa autènticament popular, gràcies a la col·laboració de les entitats de tota la ciutat. Avui, la Mercè, és una festa que ocupa festivament un gran nombre d'espais públics amb una programació centrada en la cultura mediterrània. En menys d'una setmana, Barcelona reuneix una gran programació d'art de carrer, cercaviles, concerts, danses tradicionals i moltes altres activitats que donen a la ciutat un caràcter de festa i alegria. Totes les activitats lúdiques de la Mercè son, en realitat, un compendi de la cultura popular de tota Catalunya. Apareix la sardana gironina, els castellers i els diables del Camp de Tarragona, les danses que es mantenen vives arreu del territori català, així com el guirigall propi de les colles geganteres i dels capgrossos.

La gran especialitat barcelonina son les cercaviles, derivades de les processons que fa segles se celebraven per la diada de Corpus. Es tracta dels espectacles de carrer més antics que es conserven. Avui, com antigament, l'organització de les cercaviles compta amb grups de la cultura popular que treballen colze a colze com artistes de carrer. La seva feina conjunta serveix per mantenir vigent la vocació festiva i teatral amb la que van néixer els espectacles.

En l'àmbit religiós, des de fa pocs anys, s'ha recuperat la tradicional processó de la Mare de Déu de la Mercè que recorre des de la Basílica fins la Catedral, on culmina amb la celebració de la Santa Missa. Té lloc la Novena de la Mercè, amb el res del rosari i la missa predicada cada dia per un capellà diferent. El dia de la Mercè, nombrosos devots a la Patrona s'apleguen a la Basílica per visitar-la, plena de feligresos, la Missa més representativa és la Missa d'autoritats celebrada a les 10 del matí, està presidida per l'arquebisbe de la ciutat i hi sol participar una bona representació de les autoritats civils i militars de la ciutat.

Va ser durant el pontificat del bisbe de Barcelona Berenguer de Palou (1212-1241), el sepulcre del qual es pot admirar en un arcosoli de la capella de Sant Miquel a la girola de la catedral, quan es produí la miraculosa aparició de la Mare de Déu a Sant Pere Nolasc, segons la tradició, el dia 2 d'agost de 1218 i el 10 del mateix mes i any es fundà l'Orde de la Mare de Déu de la Mercè a la seu barcelonina, amb assistència del rei Jaume I d'Aragó, el bisbe Berenguer de Palou i Sant Ramon de Penyafort, amb intenció de rescatar els captius en poder deis musulmans. L'Orde establert oficialment entre 1222 i 1228, adoptà l'escut amb la creu d'argent sobre güella de la catedral i les quatre barres d'Aragó. El 1045 s'havia fundat l'hospital d'En Guitart o de Santa Eulàlia, establert a la Casa de la Canonja, prop de la catedral, per tal d'atendre als pobres i als pelegrins. En el seu recinte hi morí el 19 de juliol de 1131 el comte de Barcelona Ramon Berenguer III. L'any 1218 el rei Jaume I va cedir l'hospital al recent creat Orde de La Mercè per tal que hi fundés el seu primer convent.

El 5 d'agost de 1232 Ramon de Plegamans donà uns terrenys de l'Arenal de les Roquetes o dels Còdols als Mercedaris i tot seguit es començà a edificar el nou hospital de Santa Eulàlia que s'enllestí el 1234. L'any següent, 1235, el papa Gregori IX (Hugolino) va aprovar les constitucions de l'Orde. El 1245 el papa Inocenci IV (Sinibaldo Fieschi, 1243-1254) per mitjà d'una Butlla apostòlica posa l'hospital sota la protecció de la Santa Seu. El 1249 el bisbe Pere de Centelles (1243-1251) atorgà un privilegi per tal que l'església del convent tingués caràcter públic.

L'any 1252 es bastiren els ponts damunt del carrer de la Mercè que uniren el convent i l'església amb permís del rei Jaume I, que tenia habitació en el convent, on residí el 1401, la reina Violant de Bar, vídua de Joan I. El 1265 es creà l'orde femení de la Mercè i va ser-ne la primera superiora Santa Maria de Cervelló (1230-1290). El 1267 restà enllestit el primer temple d'estil gòtic. El 1272 es tingueren les primeres constitucions de l'Orde i el 1290 morí la primera priora, Santa Maria de Cervelló, que va ser enterrada a l'església de la Mercè.

Entre 1336 i 1377 l'arquitecte Jaume Cercés dirigí importants obres de reforma de l'església i, el 1343, s'obrí la porta del carrer Ample.

El 1361 Bernat Roca va fer l'altar major amb un retaule en forma de tabernacle. Hi havia una Mare de Déu de 7 pams d'alçada que podria ser l'actual. El 1380 s'instal·là l'urna per a les despulles de Santa Maria de Cervelló, regal del rei Pere III, el Cerimoniós. El 1389 es bastí el campanar de l'església gòtica.

El 27 de gener de 1401 el rei Martí I, l'Humà concedí a l'església el títol de capella reial i als frares de la Mercè la dignitat de capellans reials. El 1419 es completà la façana gòtica de l'església, l'aspecte de la qual és conegut per un dibuix incorporat a un document de l'Arxiu de Protocols Notarials.

El 1492 es començà un nou retaule major amb arquitectura de Pere Duran i escultures de Sant Joan Evangelista i Sant Joan Baptista de Joan Casel o Kassel, que acaba Guillem Duystach, ambdós alemanys. El 1501 es va fer el cadirat del cor amb fustes d'alber i roure de Flandes a càrrec de Pere Torrent mentre que continuà l'obra del retaule el pintor Antoni Marqués l'any 1503. El 1516 es constituí la portalada renaixentista de la parròquia de Sant Miquel, al costat de la Casa de la Vila, amb arquitectura de Pere mateu i Gabriel Pelliser i escultura de René Ducloux, francès.

El convent renaixentista de la Mercè

El 1650 es construí el nou convent en estil renaixentista i columnes de marbre negre al claustre. És el que ara fa de Capitania General. El 1605 s'inicià l'obra per l'arquitecte Jeroni Santacana i la continuà Jacint Santacana (1613-1621). El 1637 es treballà al claustre i el 1651 s'enllestí la porteria i l'escala. Llorenç Passolas va fer els arrambadors ceràmics del claustre.

El 1667 es destruí el retaule gòtic i es va fer el nou d'estil barroc, de 20 metres d'alçada i vuit d'amplada amb una finestra central per al cambril, o cambra angelical. Al mateix temps es desmuntà el cadirat del cor. El 1671 s'havia fet la nova sagristia que es va incendiar el 10 de setembre de 1687.

El 25 de setembre de 1687 el Consell de Cent proclamà a la Mare de Déu de la Mercè patrona de la ciutat i li demanà que deslliurés la ciutat de la terrible plaga de llagostes, el que s'aconseguí el 15 de setembre de 1688. El 1689 es va fer la cadira o tron d'argent per a la Mare de Déu i s'instal*là l'orgue. El 1693 el Consell de Cent regalà l'urna d'argent que conté l'antiga de fusta policromada, amb motiu de la canonització de Santa Maria de Cervelló. El 28 de setembre de 1705 caigué una bomba d'artilleria al presbiteri i matà a una dona. El 23 de juliol de 1714 la Mare de Déu es diposità a la catedral durant el setge de la ciutat. El 1755 Josep Buxà va fer el nou orgue.

El 1765 es començà a bastir el temple actual, concretament el 25 d'abril, segons projecte de l'arquitecte i contractista Josep Mas Dordal, autor del palau Moja (1776-1786), de la reforma de l'església d'Arenys de Mar (1774-1784), de la parròquia de Sant Vicenç de Sarrià, del poble i església de nova planta d'Almacelles (1774-1777), del palau nou del bisbe Gabino Valladares i Messía a la plaça Nova de Barcelona (1782-1786) i de la Taula de Comuns Dipòsits a la plaça de Sant Jaume. També s'encarrega de la construcció del port de Palamós. Va ser numerari de l'Acadèmia de Ciències des de 1789. Treballà en col·laboració amb el seu germà Pau, també arquitecte.

El 25 d'abril de 1765 el marquès de Mina, Capità General de Catalunya, per expressa delegació del rei Carles III, va posar la primera pedra del temple. Calgué enderrocar l'església gòtica i aleshores el gran retaule barroc passà a la parroquial de Sant Esteve de Granollers i, el 1917, al Museu d'Art de Catalunya.

Les obres continuaren al llarg de deu anys i en l'ornamentació hi col·laboraren l'escultor Carles Grau (1714-1798) en la façana, amb l'estil que va usar a l'església de Santa Marta i al palau del duc de Sessa. En els altars hi havia imatges de Salvador Gurri (1749-1819) i Pau Serra (1749-1806).

El dia 10 d'agost de 1775 es portà la imatge de la Mare de Déu a la catedral i des de la seu, processionalment, a la nova església.

Les celebracions es prolongaren fins el 14 de setembre. El 9 de dit mes s'havia fet la benedicció del temple nou. L'altar major el projectà l'arquitecte Vicent Marro, valencià, i va ser inaugurat el 2 d'agost de 1794.

Fins aquest punt es pot entendre que l'església de la Mercè va sofrir molts canvis i almenys existiren tres temples successius d'estils tardoromànic o gòtic primitiu, gòtic i barroc. Els primers desaparegueren, però per voluntat dels mercedaris. En els segles XIX i XX foren altres circumstàncies que perjudicaren la fàbrica de l'església. El 1806 es varen suprimir els enterraments a l'interior de l'església, les lloses tombals de molts dels quals es trobaren en els treballs de restauració de 1990. El 1808 els francesos es feren amos de Barcelona i el 1814 evacuaren la població, però s'endugueren el tron de plata de la Mare de Déu. Entre el 31 de març i el 3 de juliol de 1814 les imatges de la Mare de Déu i la tomba de Santa Maria de Cervelló estigueren al redós de la catedral per evitar profanacions.

A les darreries del trienni liberal, el 18 de gener de 1823, l'Ajuntament ordenà la demolició dels ponts damunt del carrer de la Mercè, tal com va fer a la plaça Nova, carrer dels Comtes i carrer de Santa Maria. El mes següent una Reial Ordre suprimia el convent de la Mercè.

Amb la llei d'Amortització de Béns Eclesiàstics de Mendizábal es produí l'exclaustració dels Mercedaris i el convent es convertí en oficines de l'amortització, caserna de la Milícia Nacional i en teatre per tal de reunir diners per a la Milícia.

En ocasió de la visita del rei a Barcelona, el Capità General deixà el palau de l'antiga Ala dels Draps i passà al convent de la Mercè que, d'ençà de 1846 essent Capità General Manuel Bretón, es convertí en Capitania General.

El 2 d'agost de 1868 el papa Pius IX (Joan Mª Mastai-Ferretti, 1846-1878) proclamà la Mare de Déu de la Mercè patrona de la diòcesi de Barcelona.

Aquest mateix any va ser enderrocada l'església parroquial de Sant Miquel, al costat de l'Ajuntament, i la porta renaixentista del segle XVI de René Docloux va ser desmuntada i reconstruïda al carrer Ample, entre 1870 i 1872. Des d'aleshores l'església de la Mercè es convertí en parròquia de Sant Miquel i la Mare de Déu de la Mercè.

El 1883 va morir el bisbe de Barcelona Josep Urquinaona i Bidot i la seva tomba s'instal·là al presbiteri de la Mercè en un sarcòfag de marbre sobre dues columnes entorn de la porta de l'escala del cambril. Damunt es va col·locar la figura del bisbe, de l'escultor Agapit Vallmitjana, l'any 1885.

L'octubre de 1888 es va inaugurar la nova cúpula de la Mercè poc després dels actes commemoratius de la coronació canònica de la Mare de Déu, el 21 d'agost, de mans del bisbe J. Català i Albosa, a la catedral. La cúpula va ser capçada per una escultura de la Mare de Déu, obra de bronze de Maximí Sala i Sánchez i la sotavolta de la cúpula va ser pintat, amb escenes de la coronació de la Mare de Déu, per Victoria Codina i Langlin (1844-1911).

Aleshores és quan restà enllestida la reforma de l'escala i del cambril on es va situar el nou tron de la Mare de Déu en metall fos per N. Solà segons projecte de Joan Martorell i Montells (1833-1906). Uns anys després, el 1895, el bisbe regalà a la catedral un quadre de grans proporcions del pintor Francesc Galofre i Oller (1865-1942), que representa l'acte de la coronació a l'altar major de la catedral. Estigué a la capella de Santa Llúcia, després passà a la sala al costat del cambril a la Mercè i el 1983 es va posar en el tester de la Sala de la Mercè en el sobreclaustre de la catedral.

L'any 1914 es va fer la restauració de la capella del Santíssim en el cantó del carrer Ample i es situaren a la nau del temple les dues trones de marbre i metall de l'arquitecte Ramon Maria Riudor i Capella (1868-1938). El 1916 s'enllestiren les obres de la sala al costat del cambril o sala del Descendiment de la Mare de Déu, o de l'Escolania, amb l'altar de l'arquitecte Enric Sagnier i Villavecchia (1858-1931) on hi havia el relleu de marbre que representava el Descendiment, obra de l'escultor Josep Llimona i Bruguera (1864-1934). En la sala hi quedaren la pintura de Galofre Oller de la Coronació, cedida pels canonges de la seu, i la pintura que regalaren els Consellers el 1688 commemorativa de la fi de la plaga de llagostes. El 1917 el pare Gazulla va publicar el plànol de l'església gòtica que dibuixà l'arquitecte Lluís Domenech i Montaner.

El 24 de setembre de 1918 es commemorà el VI Centenari del Descendiment de la Mare de Déu prop de Sant Pere Nolasc, Sant Ramon de Penyafort i el rei Jaume I i en aquella ocasió el Papa Benet XV (Giacomo della Chiesa, 1914-1922) atorgà a l'església el títol de Basílica Menor. Va ser aleshores que el pintor Juli Borrell i Pla (1877-1957) va pintar la sotavolta de la nau i damunt de la llinda de la porta de la part de l'Epístola del presbiteri es va posar un baix relleu de marbre de l'escultor Josep M. Camps i Arnau que representa al Papa que entrega el títol de Basílica al bisbe de Barcelona, Reig i Casanovas.

El 1928, i en preparació de l'Exposició Internacional, l'arquitecte Adolf Florensa i Ferrer (1889-1968) dirigí les obres de reforma de la façana de Capitania General i es col·locaren en el claustre les rajoles de València dels arrambadors amb representacions mercedàries i les armes de diferents capitans generals que substituïren les del segle XVII, obra de Llorenç Passoles, que havien desaparegut a les darreries del segle XIX.

Hi arribem a la terrible destrucció de juliol de 1936. Tot el que va passar a la Mercè ho va descriure, fil per randa, mossèn Josep Sanabre, arxiver que fou de la diòcesi. La tarda del 19 de juliol la xurma frenètica envaí l'edifici de Capitania General i, tot seguit es dirigí a la Mercè exigint la destrucció. No va ser però fins a la tarda de l'endemà que, amb acompanyament de la força pública, pogueren penetrar en el temple després de disparar nombrosos trets de fusell contra la façana. Tot seguit profanaren les imatges i calaren foc de manera que es cremaren les pintures de la volta major, es fumaren les de la cúpula i tot el que eren les tribunes i altar va restar destruït. Els bombers vetllaren perquè només cremés l'església i el foc no passés a les cases veïnes. El foc va ser avivat de nou diverses vegades en dies posteriors.

La imatge de talla de la Mare de Déu va ser llençada des del cambril damunt del sagrari de l'altar major i, dies després, uns altres revolucionaris la tiraren a terra davant de l'altar.

El pare Lluís Pelegrí i Nicolau, beneficiat de l'església i martiritzat per aquesta raó el 29 de març de 1937, es proposà rescatar la imatge gòtica. Després d'assabentar-se de com havia quedat la imatge va fer gestions prop d'una família que vivia al barri i que tenia relació amb el Conseller de Governació Josep Maria España i Sirat. A les quatre de la tarda del dimarts 27 de juliol sortiren de la Conselleria de Governació tres agents de la confiança del Conseller, la senyoreta Teresa Coll, dos carabiners, dos guàrdies d'Assalt i dos guàrdies civils amb una camioneta anaren a la Mercè amb la missió concreta de recuperar la caixa forta amb les joies de la Mare de Déu que era al cambril. Un cop en les seves mans la caixa baixaren del cambril i en passar per davant de la imatge tombada en el sol del presbiteri, la Srta. Coll suggerí que també podrien endur-se l'escultura. Els components del grup es quedaren parats davant la insòlita proposta però un dels agents que havia estat instruït pel Conseller i el serraller que obrí la caixa forta donaren suport a la idea i finalment s'endugueren la imatge que va ser col·locada a la furgoneta i tapada amb un llençol que, previsorament, tenia la Srta. Coll.

Anaren aleshores a Capitania on havien de recollir una altra caixa de cabals que havia estat a la rectoria. Un cop en el pati central, fora de la curiositat pública baixaren de la camioneta la Mare de Déu i l'amagaren dintre d'un quartet sota l'escala on hi havia els estris de neteja i on s'havien dipositat els restes de Santa Maria de Cervelló. El conserge de Capitania cuidà dels sagrats objectes al llarg de dos mesos. El 28 de setembre de 1936 el director del Servei de Museus de la Generalitat manà el trasllat de la imatge i del sarcòfag de Santa Maria de Cervelló al Museu Nacional de Montjuïc on restauraren ambdues peces. Quan el trasllat al Museu, el cos de Santa Maria restà a Capitania i el recollí l'arquitecte Josep Francesc Ràfols i Fontanals (1889-1965), aleshores incorporat al Servei de Guardamobles de la Generalitat i el tingué a casa seva fins a 1939 i inclús es celebrà missa damunt del cos de la santa, clandestinament, diverses vegades. El Conseller Josep M. España abandonà el país el 23 d'octubre de 1936 car els revolucionaris el volien assassinar per haver salvat a religiosos i obres d'art. La Mercè abandonada feia fredat pel seu desolador aspecte havent-se perdut l'altar de la sala del Descendiment amb les pintures de la plaga de la llagosta i el somni de Sant Josep. Els arcàngels de la porta de Sant Miquel foren igualment destroçats així com les imatges de Sant Joaquim i Santa Anna de Ramon Amadeu a l'altar de Sant Josep i el Sant Hipòlit i el Sant Antoni de l'altar de Sant Josep Oriol, els arcàngels de Salvador Gurri de la capella del Santíssim i, a l'altar de Santa Maria de Cervelló, el Sant Antoni de Pere Serra, la Santa Isabel d'Enric Clarassó i el Sant Pere Nolasc d'Amadeu.

Acabada la guerra es començà immediatament el procés de restauració amb l'ajut dels Capitans Generals senyors Álvarez Arenas, Orgaz i Kindelán que posaren a disposició de la parròquia diversos batallons d'enginyers. La reconstrucció del cambril la començà l'arquitecte Joan Ventura i Pòlit i després hi col·laboraren també els seus col·legues Francesc Folguera i Grassi (1891-1960), Camil Pallàs i Arisa (1918-1982), Josep M. Sagnier i Lluís Bonet i Garí.

Entre 1939 i 1947 es va refer el paviment de la nau, els altars laterals, les sagristies i la capella del Santíssim. Entre 1948 i 1955 es treballà al cambril i a la sala del Descendiment. Entre 1945 i 1950 en els altars laterals, el 1956 es col·locà la nova imatge de la Mare de Déu de bronze dalt de la cúpula obra deis germans Miquel (1879-1959) i Llucià (1880-1951) Oslé i Sáenz de Medrano, feta en una fundició de Valls. Folguera és l'autor de les portes de la sagristia i del cambril. A les petxines de la cúpula i arcs del presbiteri hi ha pintura de Josep Obiols i Palau (1894-1967). Pallàs dirigí la restauració de la porta de Sant Miquel i Lluís Bonet va fer l'escala del cambril el 1972, any en què Pau Macià i Pons va fer les pintures decoratives de la sotavolta de la nau. Oriol Sunyer i Gaspar (1923-1990) va fer el nou tron de la Mare de Déu en argent.

En el curs de les obres de restauració, l'any 1942, es trobà enterrada una imatge de terracota de la Mare de Déu que estigué en el timpà de l'església gòtica. Es va portar al Museu Diocesà.

El 1950 el senyor Vicenç Ros i Batllevell adquirí en un antiquari, i procedent de Mallorca, un dels plafons ceràmics de Llorenç Passoles de l'arrambador del claustre i el diposità al Museu Vicenç Ros de Martorell.

El nou altar major està enllestit el 1960, i el 1963, calgué reformar-lo per tal de situar-lo de cara als fidels, segons normes conciliars.

El 1963 es celebra el LXXV Aniversari de la coronació canònica i es va estrenar el nou tron de plata. El 26 de juliol de 1964 el bisbe de Barcelona doctor Gregori Modrego i Casàus establí la Germandat de la Mare de Déu de la Mercè. També el 1964 es tragueren les vestidures de la imatge de la Mercè del segle XIV atribuïda a Pere Moragas. El 22 de febrer de 1976 visitaren la Basílica els reis d'Espanya i el 7 de juliol de 1981 morí el Rector Mossèn Llorenç Castells i Pujol que no pogué arribar a veure l'obertura de la plaça de la Mercè enfront de la façana principal que havia estat una de les seves majors il·lusions. A la plaça pel febrer de 1983, s'hi instal·là la font de Neptú inaugurada el 24 d'abril de 1826 al Moll de Pescadors del port. És obra d'Adrià Ferran i Vallès (1774-1840) amb algunes escultures de Celedoni Guixà.

Durant l'any 1991 es procedí a la refacció del paviment de la nau i a la neteja de la façana principal, sota la direcció de l'arquitecte Jordi Bonet i Armengol. El 21 de gener de 1992 es va imposar la medalla de la Germandat a les primeres germanes de la Mercè.

L'església de la Mercè és un monument de l'arquitectura del segle XVIII amb característiques marcadament clàssiques. El seu arquitecte Josep Mas Dordal s'inspirà en l'estil del classicisme francès dels Lluïsos i conté elements certament barrocs dintre duna gran senzillesa de línies. La cúpula és obra de Joan Martorell i Montells, el 1888, i també té un aire francès dintre de l'eclecticisme de l'època. S'adiu molt amb l'edifici que ell mateix projectà al carrer Ample, i que ara esguarda la nova plaça de la Mercè, que va ser de la Societat de Crèdit Mercantil i es construí el 1900, quan guanyà el premi al millor edifici de l'any.

L'estructura interior conserva les línies originals per bé que els altars tingueren de refer-se tots després de 1939.

L'altar major té al damunt l'obertura del cambril o cambra angèlica i tot el presbiteri està forrat de marbres de diferents colors.

A dreta i esquerra té les portes que menen al cambril i a la sagristia i tot seguit ve el creuer o transsepte a quins extrems hi ha els altars de Santa Maria de Cervelló, a la dreta, i el de Sant Pere Nolasc a l'esquerra.

A la part de l'Evangeli segueixen els altars laterals entre contraforts que corresponen a Sant Miquel, la Mare de Déu dels Dolors, que condueix a la capella del Santíssim, la Mare de Déu de l'Esperança, del Sant Crist i les Fonts baptismals. A la part de l'Epístola hi ha els altars de Sant Josep, la Mare de Déu dels Desemparats, de Sant Ramon de Penyafort i de Sant Iu, tots ells amb imatges modernes.

Al carrer de la Mercè hi ha una porta que dóna a l'antesagristia amb l'escala que permet pujar a la Sala del Descendiment on es conserva el tron de la Mare de Déu projectat per Joan Martorell.

Per anar al cambril es pot pujar al presbiteri i a través de la porta, que és ensems el monument tombal del bisbe Urquinaona, remuntar l'escala i porta a l'antecambril i des d'aquest a la cambra angèlica.

La devoció dels barcelonins per la Mare de Déu de la Mercè ha estat intensa i continuada i son molts els parroquians i moltes altres persones de Barcelona i de tot Catalunya que es fan presents a la basílica per tal de pregar davant de la Mare de Déu.

El dia 24 de setembre la multitud que va a l'església la fa totalment insuficient. Les autoritats, els membres de la Germandat i tots els feligresos envolten la figura de l'Arquebisbe que concelebra amb el senyor Rector i altres sacerdots.

La Festa Major de Barcelona és la festa de la Mercè i l'ofici a la Basílica el seu acte capital.

El costum dels equips esportius que ofrenen a la Mare de Déu els trofeus que aconsegueixen en els diferents campionats és una altra mostra de la popularitat i estima ciutadana pel santuari.

Els catalans que viatgen per les Amèriques veuen amb il·lusió tantes esglésies de l'Orde Mercedari amb el seu escut de la creu de la catedral de Barcelona i les quatre barres d'Aragó.

La Ciutat Comtal té amb la basílica de la Mercè un dels seus millors atractius de caràcter espiritual i artístic i punt de referència internacional de pietat mariana.

Barcelona, divendres, 20 de març de 1992. Festivitat de Santa Alexandra,
Joan Bassegoda i Nonell,
de la Germandat de la Mare de Déu de la Mercè.

La basílica de la Merced de Barcelona guarda el tesoro más hermoso de la espiritualidad mercedaria. Imagina que entras en el recinto sagrado; y en lo alto, en el centro, enmarcada en resplandores la imagen de María.
Sobre el frontis de la puerta en la fachada exterior una frase latina, tomada del libro del Apocalipsis nos pone sobre aviso: Una mujer vestida de sol, con la luna bajo los pies y coronada de doce estrellas.
Y es que la Orden de la Merced tiene arraigada profundamente la devoción de María como una señal de su espiritualidad.
María, la madre de Dios, madre de Jesucristo, es la Madre del Redentor, la que ha engendrado a nuestro Salvador.

El título con que se conoce es Merced, que significa don, regalo, pago y rescate; y que hace referencia al carisma y trabajo apostólico de los mercedarios a lo largo de ocho siglos que es la redención de cautivos, prisioneros por su fe. El carisma de redención se llamaba en la Edad Media, obra de Merced; y por la labor realizada a los mercedarios y a la advocación de María, se le tituló de la Merced. María de la Merced es madre de los cautivos, de todos los prisioneros y encarcelados, que se dirigen a Ella con la esperanza de la libertad.
¿De dónde brota el aspecto mariano de la espiritualidad mercedaria? Del evangelio de Juan 19, 25-27. Jesús mismo pone en manos del discípulo amado a María, a la que le da el título de Madre. María se convierte en la madre de la humanidad y de la familia de los discípulos de Jesús. Se une en la cruz de Jesús, su redención y la maternidad universal de María.

Siendo importante la figura de María, en la espiritualidad mercedaria, como clave de bóveda se encuentra la identificación con Jesucristo Redentor.
La vida mercedaria tiene como centro a Cristo que se identifica con los pequeños del Evangelio, los cautivos. Se construye un paralelismo entre la redención obrada por Jesucristo, por medio de la entrega de su propia vida ha redimido a la humanidad cautiva del poder del pecado, con la liberación de las cadenas de la opresión y de la cautividad, que también es necesario romper para devolver la libertad. Y siguiendo la clave de identificación, debe hacerse incluso con la ofrenda de la propia vida. El mercedario trata de vivir su vida haciéndose reflejo de Cristo en su misterio redentor. ¿De dónde brota el aspecto de identificación con Cristo de la espiritualidad mercedaria? Del evangelio de Mateo 25, 31-46. En ese juicio universal, Jesucristo se ha identificado con los más pequeños (hambrientos, sedientos, forasteros, desnudos, enfermos y encarcelados): lo que hicisteis con uno de ellos, conmigo lo hicisteis. Cuando los primeros mercedarios expresaron en el proemio de las constituciones de la Orden de la Merced en 1272, modificaron el texto para expresar justamente cómo había que vivir esta identificación con Cristo Redentor: estuve en la cárcel y me visitasteis, enfermo y vinisteis a verme; porque entregaban su vida por los cautivos y los pobres enfermos en sus casas-hospitales de santa Eulalia (sobre el que se levanta la actual Basílica de la Merced de Barcelona).

P. Manuel Anglés, OM

SANT PERE NOLASC

Pere Nolasc va néixer entre els anys 1180 i 1182 a Barcelona. Els seus pares haurien estat nobles, o probablement, mercaders. No es conserven moltes més dades referents a la seva infància i adolescència. Tampoc es coneix exactament l'edat en la que Pere va quedar orfe; algunes fonts asseguren que es va quedar sense pare quan tenia poc més de 15 anys. Altres parlen dels 20, altres dels 25 anys. La mort de la seva mare va ser molt propera a la del seu pare. És en aquest moment on brolla la seva vocació especial: dedicar-se a l'alliberament dels cristians caiguts com esclaus a mans dels musulmans, ja sigui per la pirateria, les ràtzies nocturnes o les escaramusses militars. Aquests esclaus cristians rebien el nom de captius i se'ls sotmetia a tota classe de serveis durs i humiliants. La condició de captiu era similar a la d'un animal o un objecte en mans del seu amo. Pere Nolasc, per la seva condició de mercader, coneixia aquesta tràgica condició i era conscient que una de les maneres de poder ser alliberats era a través del pagament del rescat. És per això que no va dubtar em vendre totes les seves pertinències. Aquest gest seu, tot i la seva reserva i humilitat en portar-la a terme, no va passar inadvertit i alguns joves decideixen imitar-lo. Junts realitzen diverses redempcions, alliberant a presoners cristians a canvi de diners. Es coneix que al 1203 va estar a València i va retornar a les seves llars prop de 300 captius. Els fons aportats per tots s'esgoten i pensen en la idea de demanar almoina per aquesta finalitat específica, convençuts que només quan s'ha donat tot és quan es pot començar a demanar. A Barcelona se'ls concedeix la cura de l'hospital de Santa Eulàlia, on Pere Nolasc és nombrat procurador de les Almoines per als captius. Viatgen per diversos pobles i ciutats per recollir les almoines i els donatius per a aquesta finalitat. La nit de l'1 al 2 d'agost de 1218, rondant els quaranta anys, Pere Nolasc té una forta experiència espiritual. La Mare de Déu se li apareix per orientar-lo i avalar la seva feina d'alliberament.

Per això li caldrà organitzar-se, estructurar millor la seva empresa redemptora, i concebre la idea de fundar una ordre religiosa: l'Ordre de la Mercè, que en els seus orígens va tenir un caràcter semi militar i va ser coneguda com l'Ordre de Santa Eulàlia. La fundació de l'Ordre es realitza el dia 10 d'agost de 1218 a la catedral de Barcelona, dedicada a la Santa Cruz y a Santa Eulalia, en una cerimònia oberta, amb testimonis i amb el bisbe Berenguer de Palou i el rei Jaume I, encara adolescent, presidint la cerimònia. Pere Nolasc es posa al capdavant de la nova família religiosa, que més tard va prendre el nom de "Santa Maria de la Mercè per la redempció dels captius" i s'imposa un ordenament jurídic semblant a les ordres de cavalleria i militars, tot i que diferenciant-se clarament d'elles en esperit, en la finalitat i en els mitjans. La finalitat específica de l'Ordre es fixa en la "visita i redempció" dels captius cristians, segellada pel Quart Vot de redempció pel qual el mercedari es compromet a donar la vida, si és necessari, per la llibertat del captiu en perill de perdre la seva fe. El Rei Jaume I va assignar als frares de la Mercè, com a primera residència, el vell hospital de Santa Eulàlia, veí del palau reial. Més tard, al 1235, s'instal·len a la seva nova seu prop del mar. Pere Nolasc té una gran alegria en veure aprovada la seva ordre per part del Papa Gregori IX mitjançant la butlla "Devotionis Vestrae", el 17 de gener de 1235. La data més comunament acceptada de la seva mort es el 6 de maig de 1245. En aquell any l'Ordre comptava amb uns cent germans religiosos. L'herència redemptora de Pere Nolasc va quedar fixada en les constitucions de l'Ordre de 1272, que constitueixen una espècie de carta magna de l'alliberació mercedària. Pere Nolasc va ser proclamat beat al 1628. Finalment, l'11 de juny de 1664, gràcies al Papa Alexandre VII, va passar a ser considerat sant a tots els efectes.

SANT PERE ARMENGOL

Pere Armengol, fill de la família dels comptes d'Urgell, va néixer l'any 1238 a Guàrdia dels Prat, Tarragona. Va tenir una infància tranquil·la tot i quedar orfe de mare quan encara era petit. De molt jove va caure dins les xarxes de mala vida i aquesta situació el va portar a abandonar la seva família i dedicar-se al mon bandoler. Al capdavant d'un grup de malfactors va sembrar el terror a ciutats i pobles fins que en una de les emboscades va ser apressat pel seu propi pare, cap d'una de les unitats reials de l'exèrcit d'Aragó. Aquest fet el va commoure profundament i va decidir canviar de vida. Va ser sotmès a un judici i indultat pel Rei Jaume I d'Aragó i, després de sol·licitar-ho en vàries ocasions, va aconseguir ser admès a l'Ordre de la Mercè. Un cop ordenat frare, va ser nomenat redemptor i li va correspondre viatjar en vàries ocasions a Àfrica i Andalusia per alliberar presoners cristians captius dels musulmans.

L'any 1266 va aconseguir alliberar a uns presoners a la ciutat de Bugia, amb la condició de quedar-se ell d'ostatge mentre es reunia els diners per al rescat. Degut a que la totalitat del que es demanava no va arribar dins el termini establert, els musulmans el van penjar d'un arbre, però vas ser salvat per un miracle de la Santíssima Verge que el va mantenir amb vida durant dies fins que va arribar un altre frare amb els diners del rescat.

Quan el seu company va demanar el cadàver de Pere Armengol es va quedar totalment sorprès de trobar-lo encara amb vida. Com a testimoni del seu martiri, va conservar sempre el coll tort i el rostre macilent fins al final de la seva vida. De retorn cap a Espanya, Fra Pere Armengol va viure alguns anys a la Casa Mare a Barcelona, retirant-se més tard al convent de Santa María dels Prats on, al 1304, va finalitzar els seus dies santament. Els papes Urbà VIII el 3 de març de 1626 i Inocenci XI el 8 d'abril de 1687, van confirmar el seu culte immemorial.

SANTA MARIA DE CERVELLÓ

SANT SERAPI

Serapi Scott, d'origen anglosaxó, va néixer cap a l'any 1179 a les Illes Britàniques. Com a soldat del Rei Ricard Cor de Lleó va anar dos cops a Terra Santa, durant la tercera i la cinquena Creuada. L'any 1212 viatja a Espanya amb l'arxiduc Leopold d'Àustria, per tal d'ajudar al Rei Alfons en la guerra santa contra els moros, participant a la batalla de les Navàs de Tolosa. Aproximadament l'any 1220 va ser destinat a acompanyar a Beatriu de Suècia a Espanya, que hi anava per contraure matrimoni amb Ferran de Castella. Allà es va establir i conèixer l'Ordre de la Mercè, a la que va ingressar l'any 1222. Va ser nombrat redemptor al 1225 i va realitzar vàries redempcions en alguns territoris envaïts pels musulmans. En una d'elles, l'any 1240, va quedar-se com a ostatge, disposat a complir el quart vot de l'Ordre: "Quedar-se d'ostatge; donar la vida si fos necessari". Els diners del rescat no van arribar a temps i el Rei d'Algèria, els seu captor, va ordenar que el crucifiquessin i l'arranquessin les vísceres estant encara amb vida amb la finalitat que renunciés a la fe cristiana. Va ser un religiós d'extraordinària salut i virtuós exemplar en la pràctica de l'abstinència, fervorós en l'oració i dotat d'ardent caritat en la redempció dels captius. El culte que se li ha tributat com a màrtir va ser confirmat el 14 de juliol de 1728 i el 21 d'agost de 1743 se'l va inscriure en el Martirologi Universal de l'Església Catòlica. L'Ordre Mercedària el considera Patró dels Malalts. En Sant Serapi es valora la vida consagrada mercedària sense ordre sacerdotal.

SANT RAMON NONAT

Va néixer a Portell, prop de Cervera (Lleida) Nació en Portell, l'any 1200. Els seus pares descendien de l'antiga i noble casa dels bescomptes de Cardona. Segons la tradició va ser extret del ventre de la seva mare morta durant el part. Degut a això, el poble li va posar el sobrenom de "Nonat" (no nascut), que amb el temps es va convertir en el seu cognom i que mai va canviar. No es conserven gaires dades sobre la seva infantesa i adolescència. L'any 1221 va ingressar a l'Ordre de la Mercè, fundada tres anys abans, al 1218, i va establir una relació de profunda amistat amb Pere Nolasc.
Ja com a sacerdot, va esdevenir un gran predicador, recorrent les ciutats i pobles de Catalunya, parlant a la gent en un llenguatge senzill però profund. La seva paraula i, sobretot, el seu testimoni de vida, atreien a les persones i tots aquells que duien una mala vida es rendien a la seva eloqüència, prenent de nou el camí del bé. Va ser nomenat redemptor tot recorrent València i Argel. En aquest últim lloc, al 1226, va aconseguir alliberar 140 captius. Mentre es reunien els diners per al rescat, es va quedar com a ostatge dels musulmans, sostenint la fe dels molts que encara quedaven allà i que estaven en greu perill de perdre-la. Complerta la seva missió va tornar a Barcelona. Al 1229, a l'Àfrica, va alliberar a 150 captius i més tard a Bugía, l'any 1232, va alliberar a 228. En aquests indrets es discutia públicament amb jueus i musulmans. L'any 1239 va realitzar la seva última redempció Uns diuen que va ser a Tunis i d'altres a Argel. Allà es va quedar també com a ostatge i aprofitava la poca llibertat que tenia per predicar en els llocs més concorreguts. La seva figura, tot i en aquests llocs tan hostils, aconseguia exercir una atracció important. Els seus botxins, per evitar que convertís als cristianisme als seus carcellers, li van practicar dos orificis als llavis amb ferro candent i li van posar un cadenat a la boca, només obrint-li per donar-li aigua i pa, el seu únic aliment. En aquestes condicions va suportar vuit mesos de presó i vàries tortures, fins que Pere Nolasc va aconseguir entregar la totalitat del rescat i el va poder alliberar. El Papa Gregori IX li va demostrar tota la seva admiració nomenant-lo cardenal l'any 1239, amb el títol de Sant Eustaqui, i el va cridar al seu costat com a conseller. De camí cap a Roma va morir a Cardona, l'últim diumenge d'agost de 1240, precedint el seu amic i conseller Pere Nolasc. L'any 1625 es va aprovar el culte immemorial que li tributaven a la capella de Sant Nicolas de Portell, lloc del seu extraordinari naixement, i l'any 1677 la seva festa es va estendre per tota l'església. Se li atribueixen nombrosos miracles i se'l considera protector de les embarassades, patró de la vida i de les matrones.

SANT PERE PASCUAL

Va néixer cap a l'any 1227 a València, en aquell moment a mans dels musulmans, i va morir a Granada l'any 1300. No hi ha gaires dades de la seva infantesa i adolescència. Només coneixem que, iniciada la seva carrera eclesiàstica, va anar a perfeccionar els seus estudis a París, doctorant-se a Sorbona. De retorn cap a Espanya es va fer religiós Mercedari i es va dedicar a la redempció dels captius. En aquella època va fer gran amistat amb el príncep Sancho, el rei de Jaume I d'Aragó. El Papa Bonifaci VII el va escollir Bisbe de Jaén al 13 de febrer de 1296. El 20 de febrer d'aquell mateix any, va ser consagrat pel Cardenal Acquasparta a la capella de San Bartolomé de la illa tiberina a Roma. Quan realitzava la visita pastoral a la seva diòcesis va ser empresonat pels musulmans, i va estar captiu durant tres anys. A les masmorres de Granada va escriure vàries obres de defensa de la fe catòlica contra musulmans i jueus, i per mantenir viva l'esperança dels cristians captius com ell. Entre les seves obres es troba "Glosa a los Diez Mandamientos", "Glosa al Padre Nuestro", "Biblia Pequeña" y "Vida de Cristo". N'hi ha prou analitzant els seus escrits per evidenciar, sens dubte, la seva condició de mercedari. És destacable sobretot, la seva defensa a ala Immaculada Concepció de Maria, quelcom molt natural a l'Ordre Mercedària.
Després de molts patiments, el 6 de gener de 1300 va ser decapitat pels musulmans, encara vestit amb els ornaments amb els que havia celebrat la Santa Missa. Va ser sepultat a la catedral de Baeza, el seu sepulcre va guanyat celebritat per la Gràcia que el Senyor concedia per la seva intercessió. El seu culte immemorial va ser confirmat per l'Església al 1670 i es va efectuar la seva canonització l'any 1675.

BEATA MARIANA DE JESÚS

Mariana de Jesús va néixer a Madrid el 17 de gener de 1565; els seus pares, Luis Navarro i Juana Romero la van batejar quatre dies després del seu naixement. Quan Mariana tenia nou anys va perdre a la seva mare quedant a càrrec dels seus cinc germans més petits junt amb el seu pare, qui poc temps després contraure un nou matrimoni que va portar molts patiments a la Mariana. Als 23 anys el seu pare i la seva madrastra li van voler imposar matrimoni per tal de desfer-se d'ella, ella va refusar la proposta i es va consagrar a Déu, ella ja havia escollit Espòs. No va ser fàcil convèncer al seu pare que acceptessin aquesta elecció lliure, va haver de lluitar contra ells, arribant a rapar-se el cabell amb les seves pròpies mans per desanimar-los. Un cop presa la decisió de seguir a Jesucrist, Mariana es va entregar a la oració i a la vida retirada, lluny de les preocupacions familiars i del món. No li vas ser mai fàcil. Pel camí va necessitar ajuda dels seus confessors i del seu director espiritual. Va patir grans afliccions espirituals al no ser compresa pel seu primer director espiritual, el pare Mercedari Fr. Antonio del Espíritu Santo. El mateix confessor li va recomanar buscar-ne un altre, això va succeir al Santuari de la Virgen de los Remedios a Madrid; el mercedari Fr. Juan Bautista González va ser el seu confessor fins a la mort de Mariana. Ella mateixa va deixar memòria de l'ajuda i saviesa d'aquest sant religiós, fundador dels mercedaris descalços i conegut com Fr. Juan Bautista del Santíssim Sagrament. Aquest confessor i director espiritual va saber comprendre i guiar l'esperit de Mariana pel camí de la santedat imitant al Mestre Diví. Mariana de Jesús va suportar un gran calvari físic i espiritual i, un cop alliberada de la tutela paterna, va ubicar la seva residència al costat del convent dels Mercedaris ja que per les seves limitacions de salut física no podia professar com a religiosa. Mariana és un excel·lent model de santedat laïcal de l'Ordre de la Mercè. Va saber trobar en les seves afliccions físiques un camí cap a la santedat. Des de la seva petita casa va atendre les necessitats a pobres i malalts, cosa que no li va impedir dedicar-se al cultiu de la pietat cap a la Santíssima Verge i al Santíssim Sagrament amb la que mantenia una unió constant i fecunda. Va comprendre que a Crist Sagramentat li agrada més estar en els cors dels fidels i no tant en els bonics sagraris, perquè aquests no estimen com ho pot fer un cor humà. Va cultivar la unió amorosa de dia i de nit amb el Senyor a la Eucaristia. Mariana va ser admesa com terciària Mercedària al 1616, després d'haver suportat les dificultats de la seva salut física i els patiments del seu esperit. D'aquesta manera, Mariana assumia el seu camí de l'espiritualitat redemptora Mercedària tan acord amb els patiments que duia en el seu cos des de petita. El miracle de la Beata Mariana és sorprenent. El seu cos estava debilitat a causa dels mals que patia. Va morir el 17 d'abril de 1624. El seu cos va estar dos dies exposat per tal que els fidels poguessin demostrar el seu homenatge. El cos de Mariana semblava incorrupte i flexible. El 18 de gener de 1783, el Papa Pius VI la va declarar Beata i la festa de la seva beatificació es va celebrar al Vaticà el 25 de maig de 1783. Al complir 300 anys de la seva mort, al 1924, es va examinar novament el seu cos, trobant-lo incorrupte. Al 1965, en la celebració dels 400 anys del seu naixement, es va tornar a constatar el mateix.

BEATA MARGARITA LÓPEZ DE MATURANA

Va néixer a Bilbao (Espanya) el 25 de juliol de 1884. Va ser batejada amb el nom de Pilar. Va tenir tota la vida una relació afectiva i espiritual molt intensa amb la seva germana bessona Leonor. Sent adolescent, la seva mare, intentant allunyar-la d'una amistat prematura amb un jove marí, va decidir portar-la a l'escola internat de les religioses Mercedàries a Bérriz. Allà va sentir la crida de Déu a una consagració total com a religiosa missionera. Als 19 anys, el 10 d'agost de 1903 va ingressar al noviciat de les Carmelites de la Caritat de Vitòria (va morir com a missionera a Argentina i la seva causa de beatificació està incoada). Des del primer moment es va entregar a Déu amb una fidelitat total en la seva vida de monja de clausura. Al 1924 les religioses de clausura van sospesar el seu futur com a missioneres i unànimement van portar-ho a oració. Una majoria va estar d'acord a introduir-hi aquest caire. A més, uns anys abans, en el transcurs d'una visita del pare general, la Pilar li havia confiat aquest sentir que les preocupava i comptaven amb la seva aprovació. Es van fer les gestions pertinents i al setembre de 1926, un cop obtinguda la dispensa de la clausura, un primer grup de religioses, entre elles la Pilar, va començar la seva acció a la Xina; i més tard van portar l'evangeli al Japó. Plenes de fe van superar els conflictes de la guerra i van sortejar els riscos de la persecució i la presó. Quan veien un desànim que anava ensorrant allò que havia costat tant de posar en peu, tornaven a donar-hi un impuls amb l'energia del primer moment. Va arribar un punt en el que es plantejaven la profunda transformació que requeria la vida que havien adoptat. Això suposava emetre el seu judici respecte el pas de la clausura a una altra nova forma: Un Institut Missioner. El 23 de maig de 1930, en votació secreta, totes les monges van donar el veredicte afirmatiu, i es va complir, d'aquesta manera, el somni de la beata. Va morir el 23 de juliol de 1934, dos dies abans de complir els 50 anys. El 16 de març de 1987, el Sant Pare Joan Pau II va firmar la declaració de les seves virtuts heroiques i la seva proclamació venerable. Va ser beatificada a la Catedral de Bilbao a l'octubre de 2006.

BEATS P. MARIANO ALCALÁ I 18 COMPANYS MÀRTIRS

El P. Mariano Alcalá, onze sacerdots i set germans cooperadors, tots ells religiosos mercedaris van patir martiri per la seva condició de sacerdots i religiosos durant la persecució religiosa de 1936-39 a Espanya, durant els mesos de juliol, agost, setembre i novembre de 1936. Els llocs de martiri van ser les poblacions d'Andorra, Muniesa, Híjar, Estercuel a la província de Terol, Binéfar (Osca), Lleida, Barcelona, Matamargó (Lleida) i Lorca (Múrcia). Coneixien l'ambient hostil que s'anava generant aquells últims anys, com ho demostren expressions que figuren a les cartes que dirigien als seus familiars, per exemple el P. José Reñé: "Si se nos pasa esta oportunidad, no tendremos otra...", o el beat Jaime Codina: "Qué gran regalo ser mártir y morir por Cristo", o el beat José Trallero: "Todo mi deseo sería morir mártir; ¡qué gloria!, ¡qué suerte! Aquest era el clima martirial que es respirava a les comunitats religioses del moment i que explica que enmig de les dificultats no hi hagués desercions en la fe. Estaven preparats per arribar fins a l'extrem de donar la vida per Crist. Van morir resant i perdonant a aquells que els mataven. El Papa Benet XVI el 19 de desembre de 2011 va autoritzar la promulgació del decret "super martyrio". La beatificació va ser el dia 13 d'octubre de 2013 a Tarragona (Espanya). Els noms dels dinou màrtirs son els següents: P. Mariano Alcalá Pérez; P. Tomás Carbonell Miquel; P. Francisco Gargallo Gascón; P. Manuel Sancho Aguilar; P. Mariano Pina Turón; Fr. Pedro Armengol Esteban Hernández; Fr. Antonio Lahoz Gan; Fr. José Trallero Lou; Fr. Jaume Codina Caselles; P. Josep Reñé Prenafeta; Fr. Antonio González Penín; P. Tomás Campo Marín; P. Francesc Llagostera Bonet; Fr. Serapio Sanz Iranzo; P. Enrique Morante Chic; P. Jesús Eduardo Massanet Flaquer; P. Amancio Marín Mínguez; P. Lorenzo Moreno Nicolás y Fr. Francesc Mitjà Mitjà

LA VISIÓ DE LA NOVA JERUSALEM

Durant una nit de cansament i insomni, Nolasc va albirar la nova Jerusalem celestial del goig compartit. I va comprendre. Som eterns pelegrins cap a Jerusalem, caminants sense descans cap a la pàtria enyorada. Anem creant camí al caminar, com deia Machado, tot i que ja hi ha algú - Crist - que es va manifestar com el mateix camí. Hi ha alguns camins que s'allunyen, de vegades, per tornar després al camí de veritat. Nolasc va passar per indecisions alhora d'escollir el seu propi camí vocacional. Els hagiògrafs les situen en diversos moments de la seva vida. I qui no les té? És millor la vida activa o contemplativa? Submergir-se en els conflictes de la societat o retirar-se a la dolça soledat? Ser monjo o redemptor? I un cop escollit el camí, fruit sempre d'una decisió personal, de l'exercici de la nostra llibertat, d'una opció selectiva i arriscada, poden aparèixer canvis de direcció.

Nolasc, el redemptor, amant de la llibertat dels altres, patia veient fins a quin punt la seva acció alliberadora no acabava amb el mal d'arrel. Li feia mal comprovar com, després de tants esforços - els propis i els dels seus companys mercedaris - no desapareixia la lacra de la captivitat. Quan aquests pensaments torturaven la seva consciència, una altra imatge visionària arriba per il·luminar-lo: la visió de la nova Jerusalem celestial, que ha estat objecte de nombrosos artistes, entre ells el destacat Zurbarán.

Nolasc entén que, sempre que la tria estigui centrada en la ciutat desitjada, qualsevol camí és vàlid. La llum projectada per la visió de la Jerusalem celestial foragita la boira en el camí vocacional.

Tota una lliçó per aprendre.

LA MARE DE DÉU DE LA MERCÈ PRESIDINT EL COR

Explica la llegenda que Nolasc havia passat la nit preocupat, sense gairebé poder aclucar l'ull, considerant com la captivitat estén les seves urpes sobre la innocència de la gent i torna impotents els nostres petits gestos. Massa grossa era la captivitat para posar-hi fre amb la ingenuïtat d'uns quants frares i almoines recollides per la bona voluntat dels pobles. Aquests pensaments tenia al cap quan finalment el va vèncer la son. A la matinada tot era un recés de pau i ningú al convent havia fet sonar la campana que convocava a l'oració de matines per a tots els frares redemptors. De cop i volta, com un sospir, Pere Nolasc es va despertar acariciat per un raig de sol que entrava per la finestra de la seva cambra del vell hospital i convent de Santa Eulàlia, hospital que Jaume I va regalar a l'Ordre com a símbol d'afecte i recolzament incondicional.

Nolasc va pensar que tots els frares ja estarien al cor, resant matines, mentre que ell s'havia quedat adormit. Es va aixecar de pressa, es va rentar la cara i va sortir disparat cap al cor amb el desig d'arribar, almenys, al final de la pregaria. Quina va ser la seva sorpresa quan, al entrar, va veure a la Mare de Déu amb el llibre de les hores, resant l'ofici diví rodejat d'àngels. Nolasc no oblidaria mai aquella visió, o es tractava d'un somni? Maria de la Mercè va ser des d'aquell instant "La Comendadora" de la comunitat i la seva imatge presideix, des de llavors, el cor i la pregària dels fills mercedaris. Ella és, al costat del seu Fill a la creu, el centre de la nostra vida, l'estímul de les nostres millors esperances, la veu dolça que ens diu "Feu el que Ell us digui". La nostra família porta el seu nom i professa un amor immens a qui és la fundadora i protectora de la nostra historia. La nostra ordre sense ella, perd el seu nom, el seu consol i la seva millor esperança. Ella és i serà sempre "La Comendadora" de la nostra fraternitat.

L'OLIVERA DE NOLASC

Nolasc i la seva obra s'identifiquen amb l'olivera. Enmig de l'aridesa del voltant, ella manté el seu verd permanent d'esperança i de fruit desitjat, que un cop triturat es transforma en oli de consagració, oli de suau fragància i alleujament permanent. Era un capvespre trist, arribava el redemptor fatigat després de consumir els seus estalvis intercanviant captius i visitant masmorres dia i nit. Un cop finalitzada la seva pregària el va vèncer el cansament, i estant dins la seva llar va tenir el següent somni: es trobava en un atri, sota una immensa olivera, aquesta el cobria maternalment, amb el verd perenne de les seves branques. Se sentia immers en un lloc agradable, sota l'empara de la vida. De cop i volta arriben uns homes sinistres que amb les seves destrals intenten destruir l'olivera, destrossar-la d'arrel i aniquilar-la. Altres apareixen al seu costat per ajudar-lo a mantenir la seva vida dins el crim ecològic. Nolasc - en la seva vida onírica - se sent amb les mans lligades, impotent, sense força per actuar. Parat davant d'aquesta visió, escolta el dur cop de les destrals sobre el tronc i les branques. Veu les ferides cruels causades per impulsos destructors. Pateix en cada destralada com si fos a la seva pròpia pell. Se sent indefens davant d'aquest mal en acció. És llavors quan els homes bons demanen que no s'elimini l'olivera, amb un gest bo. I tots, sorpresos, contemplen com es produeix el miracle: De cada branca trencada, de cada cop a les arrels, sorgeixen nous brots, es multipliquen les arrels. L'olivera era més forta que les forces del mal. La vida és més forta que la mort. L'olivera que comença a germinar no havia de témer res de la crueltat despietada i destructiva. Les ferides provocades a les branques velles provoquen plançons joves, energies renovades, més vida i més veritat de brots vigorosos. Pere Nolasc va guardar sempre aquestes imatges dins el seu cap. Es va esforçar en desxifrar-ho, visualitzant el somni perquè li quedés gravat amb la seva sensibilitat. Va anar comprovant en la seva trajectòria i la seva acció redemptora com les forces del mal no podran mai amb l'església de Crist. A partir d'aquest somni lluminós. Nolasc va vèncer tota temptació de pessimisme i desesperança. Va vèncer la temptació de la tristesa: Sí, un sant trist és un trist sant!

L'EIXAM A LES SEVES MANS

A Nolasc, al néixer, li van posar el nom de Pere. Tot i ser pedra, aviat va saber el que també era mel i un xiuxiueig de melodia. Explica la llegenda que, sent encara un bebè, un eixam d'abelles que emigraven - a la cerca d'un rusc - van aterrar al palmell de les seves mans, que s'obrien per acollir-les. Nolasc va ser sempre de mans obertes, no de puny tancat. Dins les seves mans les abelles creaven bresques de mel pura. El nen s'emocionava contemplant el vol constant de les abelles i de tant en tant sucava el dit a la mel i s'ho passava pels llavis, assaborint el nèctar 'd'or potable', aquell que anys més tard oferiria als captius esclavitzats per tal d'alleujar la seva trista condició.

Quan es va fer gran, aquells que el van veure, expliquen com seguia obrint les seves mans, portes i cors per acollir i donar consol a qui ho necessités.

Era un presagi de la seva vocació, l'eixam entre les seves mans? Es va crear la llegenda per il·lustrar la vida redemptora que tanta amargura havia alleujat?

Nosaltres contemplem avui les seves mans d'una bresca daurada i dolça. Aquelles mans de nen son les mans de tots els altres, de cada nen que - al arribar en aquest mon dur i hostil - recrea carícies i anuncia tendresa. Les mans d'un nen son una de les meravelles de la creació. En elles viu l'esperit fet carn, reposa la intel·ligència en acció. Tancades, com un petit cor, o obertes, com una flor amb els seus cinc pètals, demanen sempre tendresa, guardant sempre noves sensacions. Mans que acaricien, que supliquen, que s'aferren a qualsevol objecte proper, per estrenar la vida, per adquirir la certesa que no s'està sol, que sempre hi ha algú o alguna cosa amiga a prop.

Comencem a veure la bellesa de la llegenda mercedària de l'eixam d'abelles, que fabrica un rusc daurat de dolcíssima mel a les mans del nen Pere Nolasc. Com a presagi o premonició, com a profecia de la seva admirable vocació de dolcesa compartida, d'amor ofert generosament per aconseguir la llibertat del captiu, aquella dolçor de l'ésser humà.

Mira les teves mans, tan buides, però carregades de possibilitats, fins a convertir-les en un xiuxiueig d'abelles creadores, que esdevingui mel per al teu germà!

Si vols conèixer més sobre l'Ordre de la Mercè o desitges donar resposta als teus dubtes i inquietuds interiors per tal d'esbrinar què és el que Déu pot voler de tu i donar sentit ple a la teva vida (com a mercedari seglar, voluntari o per viure dins la pròpia família i lloc de treball amb la nostra espiritualitat o, per què no, com a religiós de l'Ordre de la Mercè), no dubtis en posar-te en contacte amb nosaltres.

T'ajudarem sense compromís en el teu camí espiritual.

Entra a la nostra web, estem a la teva disposició.

La FAMÍLIA MERCEDÀRIA constitueix un gran arbre tant per la branca masculina com femenina. Dins de cada arbre a més a més, tenen un paper molt destacat els laics. Ells comparteixen també el carisma, l'espiritualitat, la missió i la vocació mercedària dins l'estat en el que es trobin. Cada any, un diumenge del mes d'abril, tenim una reunió general festiva en la que convivim religiosos, religioses i seglars mercedaris en alguna de les nostres comunitats de la Província mercedària d'Aragó.

Si desitges participar-hi o conèixer millor què és la "família mercedaria", t'adjuntem les pàgines web més destacades de la nostra Ordre. Podràs trobar el que busques i estarem encantats d'atendre't.

# data[].attributes.attachment_link.description
L' Ordre de la Mercè va ser fundada a Barcelona l'any 1218 per Sant Pere Nolasc, amb l'aprovació de Jaume I, encara nen, i el bisbe de Barcelona Berenguer de Palou. La seva fundació va tenir lloc a la catedral de la Ciutat Comtal i va ser acceptada canònicament el 17 de gener de 1235 per part del papa Gregori IX.