# data[].attributes.headline
Лісова пісня (дія 3)

# data[].attributes.subject
Лісова пісня (дія 3)

# data[].attributes.body
Мавка
О, не журися за тіло!

Ясним вогнем засвітилось воно,

чистим, палючим, як добре вино,

вільними іскрами вгору злетіло.

Легкий, пухкий попілець

ляже, вернувшися, в рідну землицю,

вкупі з водою там зростить вербицю, –
стане початком тоді мій кінець.

Будуть приходити люди,

вбогі й багаті, веселі й сумні,

радощі й тугу нестимуть мені,

їм промовляти душа моя буде.
Я обізвуся до них

шелестом тихим вербової гілки,

голосом ніжним тонкої сопілки,

смутними росами з вітів моїх.

Я їм тоді проспіваю

все, що колись ти для мене співав,

ще як напровесні тут вигравав,

мрії збираючи в гаю…

Грай же, коханий, благаю!

Виконує Вікторія Поліщук

# data[].attributes.headline
Л.Україка "Відповідь"

# data[].attributes.subject
Л.Україка "Відповідь"

# data[].attributes.body
Не жаль мені, що я тебе кохаю

Та в нас дороги різно розійшлись.

Ні, не кажи, що зійдуться колись!

Не зійдуться, мій друже, я те знаю.

Моє кохання – то для тебе згуба:

Ти наче дуб високий та міцний,

Я ж наче плющ похилий та смутний, –

Плюща обійми гублять силу дуба.

Та без притулку плющ зелений в'яне,

Я не зав'яну, я знайду руїни,

Я одягну обдерті, вбогі стіни,

Зелений плющ оздобою їм стане.

В країну смутку вітерець прилине

І принесе мені луну розмови

Від мого дуба любого з діброви, –

І спогад любих літ повік не згине.
Читає Пічкуренко Вікторія

# data[].attributes.headline
Стояла я і слухала весну...

# data[].attributes.subject
Стояла я і слухала весну...

# data[].attributes.body
Стояла я і слухала весну,
Весна мені багато говорила,
Співала пісню дзвінку, голосну
То знов таємно-тихо шепотіла.

Вона мені співала про любов,
Про молодощі, радощі, надії,
Вона мені переспівала знов
Те, що давно мені співали мрії.
Виконує Аліна Тимків

# data[].attributes.headline
Леся Українка

# data[].attributes.subject
Леся Українка

# data[].attributes.body
Хотіла б я піснею стати...

У сюю хвилину ясну,
Щоб вільно по світі літати,
Щоб вітер розносив луну.

Щоб геть аж під яснії зорі
Полинути співом дзвінким,
Упасти на хвилі прозорі,
Буяти над морем хибким.

Лунали б тоді мої мрії
І щастя моє таємне,
Ясніші, ніж зорі яснії,
Гучніші, ніж море гучне.

Читає Катерина Натальченко.

# data[].attributes.headline
Хто вам сказав що я слабка?

# data[].attributes.subject
Хто вам сказав що я слабка?

# data[].attributes.body
Хто вам сказав, що я слабка,
що я корюся долі?
Хіба тремтить моя рука
чи пісня й думка кволі?
Ви чули, раз я завела
жалі та голосіння, –
то ж була буря весняна,
а не сльота осіння.
А восени… Яка журба,
чи хто цвіте, чи в'яне,
тоді й плакучая верба
злото-багряна стане.
Коли ж суворая зима
покриє барви й квіти –
на гробі їх вона сама
розсипле самоцвіти.
Виконує Олена Педько

# data[].attributes.headline
Стояла я і слухала весну...

# data[].attributes.subject
Стояла я і слухала весну...

# data[].attributes.body
Стояла я і слухала весну,
Весна мені багато говорила,
Співала пісню дзвінку, голосну
То знов таємно-тихо шепотіла.

Вона мені співала про любов,
Про молодощі, радощі, надії,
Вона мені переспівала знов
Те, що давно мені співали мрії.

Виконує Оля Луценко

# data[].attributes.attachment_link.title
Стояла я і слухала весну...

# data[].attributes.body
Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна:
Надія вернутись ще раз на Вкраїну,
Поглянути ще раз на рідну країну,
Поглянути ще раз на синій Дніпро, –
Там жити чи вмерти, мені все одно;
Поглянути ще раз на степ, могилки,
Востаннє згадати палкії гадки…
Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна.

# data[].attributes.headline
Надія (перша поезія Лесі Українки)

# data[].attributes.subject
Надія (перша поезія Лесі Українки)

# data[].attributes.body
Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна:
Надія вернутись ще раз на Вкраїну,
Поглянути ще раз на рідну країну,
Поглянути ще раз на синій Дніпро, –
Там жити чи вмерти, мені все одно;
Поглянути ще раз на степ, могилки,
Востаннє згадати палкії гадки…
Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна
.
Наталія Анісімова

# data[].attributes.attachment_link.title
Надія Леся Українка

# data[].attributes.headline
Як дитиною, бувало

# data[].attributes.subject
Як дитиною, бувало

# data[].attributes.body
Як дитиною, бувало,
Упаду собі на лихо,
То хоч в серце біль доходив,
Я собі вставала тихо.

"Що, болить?" – мене питали,
Але я не признавалась –
Я була малою горда, –
Щоб не плакать, я сміялась.

А тепер, коли для мене
Жартом злим кінчиться драма
І от-от зірватись має
Гостра, злобна епіграма, –

Безпощадній зброї сміху
Я боюся піддаватись,
І, забувши давню гордість,
Плачу я, щоб не сміятись.
Читає Рагуліна Оксана

# data[].attributes.body
Не жаль мені, що я тебе кохаю,
Та в нас дороги різно розійшлись.
Ні, не кажи, що зійдуться колись!
Не зійдуться, мій друже, я те знаю.
Моє кохання – то для тебе згуба:
Ти наче дуб високий та міцний,
Я ж наче плющ похилий та смутний, –
Плюща обійми гублять силу дуба.
Та без притулку плющ зелений в'яне,
Я не зав'яну, я знайду руїни,
Я одягну обдерті, вбогі стіни,
Зелений плющ оздобою їм стане.
В країну смутку вітерець прилине
І принесе мені луну розмови
Від мого дуба любого з діброви, –
І спогад любих літ повік не згине.

Оля Купчак

# data[].attributes.headline
Ворогам (Уривок)

# data[].attributes.subject
Ворогам (Уривок)

# data[].attributes.body
…Вже очі ті, що так було привикли
Спускати погляд, тихі сльози лити,
Тепер метають іскри, блискавиці, –
Їх дикий блиск невже вас не лякає?
І руки ті, не учені до зброї,
Що досі так довірливо одкриті
Шукали тільки дружньої руки,
Тепера зводяться від судороги злості, –
Чи вам байдуже про такі погрози?
Уста, що солодко співали й вимовляли
Солодкі речі або тихі жалі,
Тепера шиплять від лютості, і голос
Спотворився, неначе свист гадючий, –
Що, як для вас жалом язик їх буде?..

Виконує Віра Резніченко

# data[].attributes.headline
Вечірня година (коханій мамі)

# data[].attributes.subject
Вечірня година (коханій мамі)

# data[].attributes.body
Уже скотилось із неба сонце,
Заглянув місяць в моє віконце.
Вже засвітились у небі зорі,
Уже заснуло, заснуло й горе.
Вийду в садочок та погуляю,
При місяченьку та й заспіваю.
Як же тут гарно, як же тут тихо,
В таку годину забудеш лихо!
Кругом садочки, біленькі хати,
І соловейка в гаю чувати.
Ой, чи так красно в якій країні,
Як тут, на нашій рідній Волині!
Ніч обгорнула біленькі хати,
Немов маленьких діточок мати,
Вітрець весняний тихенько дише,
Немов діток тих до сну колише.

Виконує Ірина Кудря

# data[].attributes.headline
*Contra spem spero! Без надії сподіваюсь! (Лат.)

# data[].attributes.subject
*Contra spem spero! Без надії сподіваюсь! (Лат.)

# data[].attributes.body
Гетьте, думи, ви хмари осінні!
То ж тепера весна золота!
Чи то так у жалю, в голосінні
Проминуть молодії літа?

Ні, я хочу крізь сльози сміятись,
Серед лиха співати пісні,
Без надії таки сподіватись,
Жити хочу! Геть, думи сумні!

Я на вбогім сумнім перелозі
Буду сіять барвисті квітки,
Буду сіять квітки на морозі,
Буду лить на них сльози гіркі.

І від сліз тих гарячих розтане
Та кора льодовая, міцна,
Може, квіти зійдуть — і настане
Ще й для мене весела весна.

Я на гору круту крем'яную
Буду камінь важкий підіймать
І, несучи вагу ту страшную,
Буду пісню веселу співать.

В довгу, темную нічку невидну
Не стулю ні на хвильку очей —
Все шукатиму зірку провідну,
Ясну владарку темних ночей.

Так! я буду крізь сльози сміятись,
Серед лиха співати пісні,
Без надії таки сподіватись,
Буду жити! Геть, думи сумні!

[2 травня 1890 р.]

Виконує Марина Достонюк

# data[].attributes.attachment_link.title
лЕСЯ уКРАЇНКА

# data[].attributes.body
Не дивуйтесь, що квітом прекрасним
Розцвілася дівчина несміла, –
Так під промінням сонечка ясним
Розцвітає первісточка біла.

Не дивуйтесь, що думи глибокі
Будять речі та сльози пекучі, –
Так напровесні дзвінкі потоки
Прудко, гучно збігають із кручі.

Не дивуйтесь, що серце так рв’яно,
Щиро прагне і волі, і діла, –
Чули ви, як напровесні рано
Жайворонкова пісня бриніла?..

# data[].attributes.attachment_link.title
Напровесні. Леся Українка

# data[].attributes.headline
Стояла я і слухала весну

# data[].attributes.subject
Стояла я і слухала весну

# data[].attributes.body
Стояла я і слухала весну,
Весна мені багато говорила,
Співала пісню дзвінку, голосну
То знов таємно-тихо шепотіла.

Вона мені співала про любов,
Про молодощі, радощі, надії,
Вона мені переспівала знов
Те, що давно мені співали мрії.
Валентина Кизілова

# data[].attributes.body
Contra spem spero! (лат. Без надії сподіваюсь!)

Гетьте, думи, ви хмари осінні!
То ж тепера весна золота!
Чи то так у жалю, в голосінні
Проминуть молодії літа?

Ні, я хочу крізь сльози сміятись,
Серед лиха співати пісні,
Без надії таки сподіватись,
Жити хочу! Геть, думи сумні!

Я на вбогім сумнім перелозі
Буду сіять барвисті квітки,
Буду сіять квітки на морозі,
Буду лить на них сльози гіркі.

І від сліз тих гарячих розтане
Та кора льодовая, міцна,
Може, квіти зійдуть – і настане
Ще й для мене весела весна.

Я на гору круту крем'яную
Буду камінь важкий підіймать
І, несучи вагу ту страшную,
Буду пісню веселу співать.

В довгу, темную нічку невидну
Не стулю ні на хвильку очей –
Все шукатиму зірку провідну,
Ясну владарку темних ночей.

Так! я буду крізь сльози сміятись,
Серед лиха співати пісні,
Без надії таки сподіватись,
Буду жити! Геть, думи сумні!

# data[].attributes.body
Була весна весела, щедра, мила,

Промінням грала, сипала квітки,

Вона летіла хутко, мов стокрила,

За нею вслід співучії пташки!

Все ожило, усе загомоніло –

Зелений шум, веселая луна!

Співало все, сміялось і бриніло,

А я лежала хвора й самотна.

Я думала: «Весна для всіх настала,

Дарунки всім несе вона, ясна,

Для мене тільки дару не придбала,

Мене забула радісна весна».

Ні, не забула! У вікно до мене

Заглянули від яблуні гілки,

Замиготіло листячко зелене,

Посипались білесенькі квітки.

Прилинув вітер, і в тісній хатині

Він про весняну волю заспівав,

А з ним прилинули пісні пташині,

І любий гай свій відгук з ним прислав.

Моя душа ніколи не забуде

Того дарунку, що весна дала;

Весни такої не було й не буде,

Як та була, що за вікном цвіла.
Виконує Людмила Цицерова

# data[].attributes.headline
Леся Українка "Тішся, дитино, поки ще маленька"

# data[].attributes.subject
Леся Українка "Тішся, дитино, поки ще маленька"

# data[].attributes.body
Тішся, дитино, поки ще маленька. Ти ж бо живеш навесні, Ще твоя думка літає легенька, Ще твої мрії ясні. Мрія полине із думкою вкупці  Геть у далекі світа, – Крил не втинай сизокрилій голубці, Хай вона вільно літа! Чи пам’ятаєш ти казку-дивницю, Як то колись принесла  Тую цілющу-живущу водицю  Дрібна пташина мала? Їй не страшні були дикі простори, Скелі і хвилі морські, Перелітала найвищії гори, – Мала крильцята прудкі. Так твоя думка швиденько полине, Тільки їй волю даси, І принесе з чарівної країни  Краплю живої роси. І як приступить журба невсипуща  Та до серденька твого, – Тая росиця цілюща-живуща  Буде живити його. Хай же та мрія із думкою вкупці  Лине в незнані світа, – Крил не втинай сизокрилій голубці, Хай вона вільно літа!
Читає Тітаєва Тамара

# data[].attributes.headline
Contra spem spero! (лат. Без надії сподіваюсь!)

# data[].attributes.subject
Contra spem spero! (лат. Без надії сподіваюсь!)

# data[].attributes.body
Гетьте, думи, ви хмари осінні!
То ж тепера весна золота!
Чи то так у жалю, в голосінні
Проминуть молодії літа?

Ні, я хочу крізь сльози сміятись,
Серед лиха співати пісні,
Без надії таки сподіватись,
Жити хочу! Геть, думи сумні!

Я на вбогім сумнім перелозі
Буду сіять барвисті квітки,
Буду сіять квітки на морозі,
Буду лить на них сльози гіркі.

І від сліз тих гарячих розтане
Та кора льодовая, міцна,
Може, квіти зійдуть – і настане
Ще й для мене весела весна.

Я на гору круту крем'яную
Буду камінь важкий підіймать
І, несучи вагу ту страшную,
Буду пісню веселу співать.

В довгу, темную нічку невидну
Не стулю ні на хвильку очей –
Все шукатиму зірку провідну,
Ясну владарку темних ночей.

Так! я буду крізь сльози сміятись,
Серед лиха співати пісні,
Без надії таки сподіватись,
Буду жити! Геть, думи сумні!

Виконує Вікторія Лащенко

# data[].attributes.headline
Хотіла б я тебе, мов плющ, обняти 

# data[].attributes.subject
Хотіла б я тебе, мов плющ, обняти 

# data[].attributes.body
Хотіла б я тебе, мов плющ, обняти,
Так міцно, щільно, і закрить од світа,
Я не боюсь тобі життя одняти,
Ти будеш, мов руїна, листом вкрита.
Плющ їй дає життя, він обіймає,
Боронить від негоди стіну голу,
Але й руїна стало так тримає
Товариша, аби не впав додолу.
Їм добре так удвох, – як нам з тобою, –
А прийде час розсипатись руїні, –
Нехай вона плюща сховає під собою.
Навіщо здався плющ у самотині?
Хіба на те, аби валятись долі
Пораненим, пошарпаним, без сили
Чи з розпачу повитись на тополі
І статися для неї гірш могили?

Виконує Марина Пархоменко

# data[].attributes.headline
«Хотіла б я піснею стати…»

# data[].attributes.subject
«Хотіла б я піснею стати…»

# data[].attributes.body
Хотіла б я піснею стати

У сюю хвилину ясну,

Щоб вільно по світі літати,

Щоб вітер розносив луну.

Щоб геть аж під яснії зорі

Полинути співом дзвінким,

Упасти на хвилі прозорі,

Буяти над морем хибким.

Лунали б тоді мої мрії

І щастя моє таємне,

Ясніші, ніж зорі яснії,

Гучніші, ніж море гучне.

Виконує Олена Приходько

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка

# data[].attributes.headline
Стояла я і слухала весну...Українка Леся

# data[].attributes.subject
Стояла я і слухала весну...Українка Леся

# data[].attributes.body
Стояла я і слухала весну,
Весна мені багато говорила,
Співала пісню дзвінку, голосну
То знов таємно-тихо шепотіла.

Вона мені співала про любов,
Про молодощі, радощі, надії,
Вона мені переспівала знов
Те, що давно мені співали мрії.
Виконує Людмила Жирик, Івано-Франківськ

# data[].attributes.body
Зорі, очі весняної ночі!
Зорі, темряви погляди ясні!
То лагідні, як очі дівочі,
То палкії, мов світла прекрасні.

Одна зірка палає, мов пломінь,
Білі хмари круг неї, мов гори,
Не до нас посила вона промінь,
Вона дивиться в інші простори...

Інша зіронька личко ховає
В покривало прозореє срібне,
Соромливо на діл поглядає,
Сипле блідеє проміння дрібне.

Ти, прекрасна вечірняя зоре!
Урочисто й лагідно ти сяєш,
Ти на людське не дивишся горе,
Тільки щастя й кохання ти знаєш.

Як горить і мигтить інша зірка!
Сріблом міниться іскра чудесна...
Он зоря покотилась, - то гірка
Покотилась сльозина небесна.

Так, сльозина то впала. То плаче
Небо зорями-слізьми над нами.
Як тремтить теє світло! Неначе
Промовля до нас небо вогнями.

Горда, ясна, огнистая мова!
Ллється промінням річ та велична!
Та ми прагнем лиш людського слова,
І німа для нас книга одвічна...

# data[].attributes.headline
Вечірня година (коханій мамі)

# data[].attributes.subject
Вечірня година (коханій мамі)

# data[].attributes.body
Уже скотилось із неба сонце,
Заглянув місяць в моє віконце.
Вже засвітились у небі зорі,
Уже заснуло, заснуло й горе.
Вийду в садочок та погуляю,
При місяченьку та й заспіваю.
Як же тут гарно, як же тут тихо,
В таку годину забудеш лихо!
Кругом садочки, біленькі хати,
І соловейка в гаю чувати.
Ой, чи так красно в якій країні,
Як тут, на нашій рідній Волині!
Ніч обгорнула біленькі хати,
Немов маленьких діточок мати,
Вітрець весняний тихенько дише,
Немов діток тих до сну колише.
Виконує Наталія Усатенко

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка

# data[].attributes.headline
Все, все пок

# data[].attributes.body
Все, все покинуть, до тебе полинуть,
Мій ти єдиний, мій зламаний квіте!
Все, все покинуть, з тобою загинуть,
То було б щастя, мій згублений світе!
Стать над тобою і кликнуть до бою
Злую мару, що тебе забирає,
Взять тебе в бою чи вмерти з тобою,
З нами хай щастя і горе вмирає.
Читає Наталя Осипенко

# data[].attributes.body
Було колись в одній країні:
сумний поет в сумній хатині
рядами думи шикував;
вони й «рівнялись», мов піхота,
аж тут співця взяла охота –
і він їм крила подавав.

Крилами думоньки тріпочуть,
порядку слухати не хочуть,
розбили всі шеренги вмить!
І врозсип те крилате військо
на життьовеє бойовисько
з тісної хати в світ летить.

Одна полинула високо,
друга поринула глибоко,
а третя вже гніздечко в’є;
та – мов орлиця славу кличе,
а друга чайкою кигиче
або зозулею кує.

Буйна шукає сходу сонця,
лагідна в’ється край віконця.
мов ластівка все припада,
закохана – співа дівчині,
мов соловейко на калині
сльозами-співами рида…

Тим часом люди працьовиті
розкинули майстерні сіті,
сильця поставили, пастки,
по кущиках позасідали,
принадоньки понакладали
та й ну ловить думки-пташки.

Так люди, думок наловивши,
по кліточках розсадовивши,
їх заходились чепурить:
всіх чорнокрилих побілили,
а білих трошки почорнили
і всіх дали позолотить.

А щоб котра не полетіла,
приборкали усім їм крила –
тепер буянню їх кінець ! –
Ніжки докупи пов’язавши,
у кошик гарно повкладавши,

несуть співцеві на ралець.

Співець тоді вже не в хатині

і навіть вже не в домовині,

а в Вічній Славі пробував

(се є така країна гарна,

хоч дехто каже – легендарна),

то ж там поет гостей приймав.

Бо то ж якраз тієї днини

були співцеві роковини –

рождення й смерті заразом.

Віншують гості, подарунки

виймають, розв’язавши клунки:

«Твоїм добром – тобі ж чолом!»

Пташки тоненько щось пищали

та позолотою бряжчали…

Поет звернувся до гостей:

«Громадонько моя поштива,

де ти набрала сього дива?..»

Він не пізнав своїх дітей!

[1906]

Декламує Рощик Тетяна

# data[].attributes.headline
💖Коли дивлюсь глибоко в любі очі .....

# data[].attributes.subject
💖Коли дивлюсь глибоко в любі очі .....

# data[].attributes.body
Коли дивлюсь глибоко в любі очі,
в душі цвітуть якісь квітки урочі,
в душі квітки і зорі золотії,
а на устах слова, але не тії,
усе не ті, що мріються мені,
коли вночі лежу я у півсні.
Либонь, тих слів немає в жодній мові,
та цілий світ живе у кожнім слова,
і плачу я й сміюсь, тремчу і млію,
та вголос слів тих вимовить не вмію...

Якби мені достати струн живих,
якби той хист мені, щоб грать на них,
потужну пісню я б на струнах грала,
нехай би скарби всі вона зібрала,
ті скарби, що лежать в душі на дні,
ті скарби, що й для мене таємні,
та мріється, що так вони коштовні,
як ті слова, що вголос невимовні.

Якби я всіми барвами владала,
то я б на барву барву накладала
і малювала б щирим самоцвітом,
отак, як сонечко пречисте літом,
домовили б пророчистії руки,
чого домовить не здолали гуки.
І знав би ти, що є в душі моїй...
Ох, барв, і струн, і слів бракує їй...
І те, що в ній цвіте весною таємною,
либонь, умре, загине враз зо мною.

Декламує Наталія Баліцька

# data[].attributes.attachment_link.title
Новый проект

# data[].attributes.body
Пісня

Леся Українка

Чи є кращі між квітками

Та над веснянії?

Чи є в житті кращі літа

Та над молодії?

Не всихайте, пишні квіти,

Цвітіть хоч до літа!

Пождіть літа, доля прийде,

Не тікайте з світа!

Двічі на рік пишні квіти

Та не процвітають;

В житті літа найкращії

Двічі не бувають.

Та ще ж квіти не посохли,

Рута зелененька, –

Не журися, дівчинонько,

Ще ж ти молоденька!

# data[].attributes.headline
Леся Українка

# data[].attributes.subject
Леся Українка

# data[].attributes.body
Леся Українка – Пісня: Вірш

Чи є кращі між квітками
Та над веснянії?
Чи є в житті кращі літа
Та над молодії?

Цвітуть квіти веснянії,
Швидко й посихають.
Мої літа найкращії
Марно пропадають!

Не всихайте, пишні квіти,
Цвітіть хоч до літа!
Пождіть літа, доля прийде,
Не тікайте з світа!

Двічі на рік пишні квіти
Та не процвітають;
В житті літа найкращії
Двічі не бувають.

Та ще ж квіти не посохли,
Рута зелененька, –
Не журися, дівчинонько,
Ще ж ти молоденька!
Читає вірш Наталя Козачук

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталя Наталя

# data[].attributes.attachment_link.title
Леся Українка. Пісня

# data[].attributes.headline
Українка Леся          Мріє, не зрадь! Я так довго до тебе тужила,Стільки безрадісних днів, стільки безсонних ночей.           А тепера я в тебе остатню надію вложила          О, не згасни ти, світло безсонних очей!                         Мріє, не зрадь! Ти ж так довго лила свої чарив серце жадібне моє, сповнилось серце ущерть,вже ж тепера мене не одіб'ють від тебе примари,не зляка ні страждання, ні горе, ні смерть.                         Я вже давно інших мрій відреклася для тебе.Се ж я зрікаюсь не мрій, я вже зрікаюсь життя.Вдарив час, я душею повстала сама проти себе,і тепер вже немає мені вороття. Тільки — життя за життя! Мріє, станься живою!Слово, коли ти живе, статися тілом пора.Хто моря переплив і спалив кораблі за собою,той не вмре, не здобувши нового добра.          Мріє, колись ти літала орлом надо мною, —дай мені крила свої, хочу їх мати сама,хочу дихать вогнем, хочу жити твоєю весною,а як прийдеться згинуть за теє — дарма!З/VІІІ 1905                                                                                                                       

# data[].attributes.subject
Українка Леся          Мріє, не зрадь! Я так довго до тебе тужила,Стільки безрадісних днів, стільки безсонних ночей.           А тепера я в тебе остатню надію вложила          О, не згасни ти, світло безсонних очей!                         Мріє, не зрадь! Ти ж так довго лила свої чарив серце жадібне моє, сповнилось серце ущерть,вже ж тепера мене не одіб'ють від тебе примари,не зляка ні страждання, ні горе, ні смерть.                         Я вже давно інших мрій відреклася для тебе.Се ж я зрікаюсь не мрій, я вже зрікаюсь життя.Вдарив час, я душею повстала сама проти себе,і тепер вже немає мені вороття. Тільки — життя за життя! Мріє, станься живою!Слово, коли ти живе, статися тілом пора.Хто моря переплив і спалив кораблі за собою,той не вмре, не здобувши нового добра.          Мріє, колись ти літала орлом надо мною, —дай мені крила свої, хочу їх мати сама,хочу дихать вогнем, хочу жити твоєю весною,а як прийдеться згинуть за теє — дарма!З/VІІІ 1905                                                                                                                       

# data[].attributes.body
Виконання пісні на вірш Лесі Українки мене вразив!!!
Інна Коваленко

# data[].attributes.attachment_link.title
Мріє, не зрадь! (сл. Лесі Українки, муз. Павла Табакова) - Творча Школа Павла Табакова

# data[].attributes.headline
Леся УКРАЇНК

# data[].attributes.body
Леся УКРАЇНКА

НАДІЯ

Hi долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна:

Надія вернутись ще раз на Вкраїну,
Поглянути ще раз на рідну країну,

Поглянути ще раз на синій Дніпро, —
Там жити чи вмерти, мені все одно;

Поглянути ще раз на степ, могилки,
Востаннє згадати палкі? гадки…

Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна.

Виконує Козьолок Ірина

# data[].attributes.headline
Давня весна        Українка Леся           Була весна весела, щедра, мила,Промінням грала, сипала квітки,Вона летіла хутко, мов стокрила,За нею вслід співучії пташки!Все ожило, усе загомоніло –Зелений шум, веселая луна!Співало все, сміялось і бриніло,А я лежала хвора й самотна.Я думала: "Весна для всіх настала,Дарунки всім несе вона, ясна,Для мене тільки дару не придбала,Мене забула радісна весна".Ні, не забула! У вікно до менеЗаглянули від яблуні гілки,Замиготіло листячко зелене,Посипались білесенькі квітки.Прилинув вітер, і в тісній хатиніВін про весняну волю заспівав,А з ним прилинули пісні пташині,І любий гай свій відгук з ним прислав.Моя душа ніколи не забудеТого дарунку, що весна дала;Весни такої не було й не буде,Як та була, що за вікном цвіла.            1894 рік

# data[].attributes.subject
Давня весна        Українка Леся           Була весна весела, щедра, мила,Промінням грала, сипала квітки,Вона летіла хутко, мов стокрила,За нею вслід співучії пташки!Все ожило, усе загомоніло –Зелений шум, веселая луна!Співало все, сміялось і бриніло,А я лежала хвора й самотна.Я думала: "Весна для всіх настала,Дарунки всім несе вона, ясна,Для мене тільки дару не придбала,Мене забула радісна весна".Ні, не забула! У вікно до менеЗаглянули від яблуні гілки,Замиготіло листячко зелене,Посипались білесенькі квітки.Прилинув вітер, і в тісній хатиніВін про весняну волю заспівав,А з ним прилинули пісні пташині,І любий гай свій відгук з ним прислав.Моя душа ніколи не забудеТого дарунку, що весна дала;Весни такої не було й не буде,Як та була, що за вікном цвіла.            1894 рік

# data[].attributes.body
Читає Яна Іовова

# data[].attributes.headline
Давня весна
Українка Леся

# data[].attributes.body
Давня весна
Українка Леся
Була весна весела, щедра, мила,
Промінням грала, сипала квітки,
Вона летіла хутко, мов стокрила,
За нею вслід співучії пташки!

Все ожило, усе загомоніло –
Зелений шум, веселая луна!
Співало все, сміялось і бриніло,
А я лежала хвора й самотна.

Я думала: "Весна для всіх настала,
Дарунки всім несе вона, ясна,
Для мене тільки дару не придбала,
Мене забула радісна весна".

Ні, не забула! У вікно до мене
Заглянули від яблуні гілки,
Замиготіло листячко зелене,
Посипались білесенькі квітки.

Прилинув вітер, і в тісній хатині
Він про весняну волю заспівав,
А з ним прилинули пісні пташині,
І любий гай свій відгук з ним прислав.

Моя душа ніколи не забуде
Того дарунку, що весна дала;
Весни такої не було й не буде,
Як та була, що за вікном цвіла.

1894 року.

# data[].attributes.headline
Леся Українка – Як дитиною, бувало

# data[].attributes.subject
Леся Українка – Як дитиною, бувало

# data[].attributes.body
Як дитиною, бувало,
Упаду, собі на лихо,
То хоч в серце біль доходив,
Я собі вставала тихо.

«Що, болить?» — мене питали
Але я не признавалась —
Я була малою горда,—
Щоб не плакать, я сміялась.

А тепер, коли для мене
Жартом злим кінчиться драма
І от-от зірватись має
Гостра, злобна епіграма,—

Безпощадній зброї сміху
Я боюся піддаватись,
І, забувши давню гордість,
Плачу я, щоб не сміятись.
Декламує Чебанова Людмила

# data[].attributes.headline
Леся УкраінаПодо

# data[].attributes.body
Леся Украіна
Подорож до моря

Подорож до моря

Вже сонечко в море сіда;

У тихому морі темніє;

Прозора, глибока вода

Немов оксамит, зеленіє.

На хвилях зелених тремтять

Червонії іскри блискучі

І ясним огнем миготять,

Мов блискавка з темної тучі.

А де корабель ваш пробіг,

Дорога там довга й широка

Біліє, як мармур, як сніг,

І ледве примітне для ока.

Рожевіє пінистий край;

То іскра заблисне, то згасне…

Ось промінь остатній! Прощай,

Веселеє сонечко ясне!

Виконує Наталя Фіщук

# data[].attributes.headline
Леся Українка

# data[].attributes.subject
Леся Українка

# data[].attributes.body
"Вишеньки" зі збірки
"В дитячому крузі"

Поблискують черешеньки
В листі зелененькім,
Черешеньки ваблять очі
Діточкам маленьким.
Дівчаточко й хлоп'яточко
Під деревцем скачуть,
Простягають рученята
Та мало не плачуть:
Раді б вишню з'їсти,
Та високо лізти,
Ой раді б зірвати,
Та годі дістати!
"Ой вишеньки-черешеньки,
Червонії, спілі,
Чого ж бо ви так високо
Виросли на гіллі!"
"Ой того ми так високо
Виросли на гіллі, -
Якби зросли низесенько,
Чи то ж би доспіли?"

Виконує Ірина Абрамова

# data[].attributes.headline
    Леся Українка

# data[].attributes.subject
    Леся Українка

# data[].attributes.body
Як дитиною, бувало,
Упаду, собі на лихо,
То хоч в серце біль доходив,
Я собі вставала тихо.

«Що, болить?» — мене питали
Але я не признавалась —
Я була малою горда,—
Щоб не плакать, я сміялась.

А тепер, коли для мене
Жартом злим кінчиться драма
І от-от зірватись має
Гостра, злобна епіграма,—

Безпощадній зброї сміху
Я боюся піддаватись,
І, забувши давню гордість,
Плачу я, щоб не сміятись.
Читає Галина Артеменко

# data[].attributes.attachment_link.title
Як дитиною бувало

# data[].attributes.headline
Леся Українка

# data[].attributes.subject
Леся Українка

# data[].attributes.body
На зеленому горбочку,
У вишневому садочку,
Притулилася хатинка,
Мов маленькая дитинка
Стиха вийшла виглядати,
Чи не вийде її мати.
І до білої хатинки,
Немов мати до дитинки,
Вийшло сонце, засвітило
І хатинку звеселило.
Читає Олена Кулик.

# data[].attributes.headline
Леся Українка

# data[].attributes.subject
Леся Українка

# data[].attributes.body
Стояла я і слухала весну,

Весна мені багато говорила,

Співала пісню дзвінку, голосну

То знов таємно-тихо шепотіла.

Вона мені співала про любов,

Про молодощі, радощі, надії,

Вона мені переспівала знов

Те, що давно мені співали мрії.
Читає Валентина Кизілова

# data[].attributes.headline
Леся Українка

# data[].attributes.subject
Леся Українка

# data[].attributes.body
Ви щасливі, пречистії зорі,
ваші промені - ваша розмова;
якби я ваші промені мала,
я б ніколи не мовила слова.
Ви щасливі, високії зорі,
все на світі вам видно звисока;
якби я так високо стояла,
хай була б я весь вік одинока.
Ви щасливі, холоднії зорі,
ясні,тверді,неначе з кришталю;
якби я була зіркою в небі,
я б не знала ні туги, ні жалю.

Виконує Людмила Вейчук

# data[].attributes.headline
«То була тиха ніч чарівниця…»

# data[].attributes.subject
«То була тиха ніч чарівниця…»

# data[].attributes.body
То була тиха ніч чарівниця,
Покривалом спокійним, широким
Простелилась вона над селом,

Прокидалась край неба зірниця,
Мов над озером тихим, глибоким
Лебідь сплескував білим крилом.

І за кожним тим сплеском яскравим
Серце кидалось, розпачем билось,
Замирало в тяжкій боротьбі.

Я змаганням втомилась кривавим,
І мені заспівати хотілось
Лебединую пісню собі.
Читає Інна Ледахівська

# data[].attributes.body
Хотіла б я піснею стати...

Хотіла б я піснею стати
У сюю хвилину ясну,
Щоб вільно по світі літати,
Щоб вітер розносив луну.

Щоб геть аж під яснії зорі
Полинути співом дзвінким,
Упасти на хвилі прозорі,
Буяти над морем хибким.

Лунали б тоді мої мрії
І щастя моє таємне,
Ясніші, ніж зорі яснії,
Гучніші, ніж море гучне.

Читає Олена Холоденко

# data[].attributes.body
Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна:
Надія вернутись ще раз на Вкраїну,
Поглянути ще раз на рідну країну,
Поглянути ще раз на синій Дніпро, –
Там жити чи вмерти, мені все одно;
Поглянути ще раз на степ, могилки,
Востаннє згадати палкії гадки…
Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна.
Читає Вікторія Радовська

# data[].attributes.headline
Літо краснеє минуло...

# data[].attributes.subject
Літо краснеє минуло...

# data[].attributes.body
Літо краснеє минуло,
Сніг лежить на полі;
Діти з хати виглядають
В вікна… шкода волі!
Діти нудяться в хатині,
Нудять, нарікають:
"І нащо зима та люта? –
Все вони питають. –
Он все поле сніг завіяв,
Хоч не йди із хати!
У замкнуті дивись вікна,
Ніде й погуляти!
Сніг з морозом поморозив
Всі на полі квіти…
Десь зима та не скінчиться!"
Нарікають діти.
Ждіте, ждіте, любі діти!
Літо знов прилине,
Прийде мила годинонька,
Як зима та згине;
І заквітне наше поле,
І зазеленіє, –
Знов його весна прекрасна
Квіточками вкриє.
1884

# data[].attributes.headline
Скрізь плач, і стогін, і ридання

# data[].attributes.subject
Скрізь плач, і стогін, і ридання

# data[].attributes.body
Леся Українка
Скрізь плач, і стогін, і ридання,
Несмілі поклики, слабі,
На долю марні нарікання
І чола, схилені в журбі.
Над давнім лихом України
Жалкуєм-тужим в кожний час,
З плачем ждемо тії години,
Коли спадуть кайдани з нас.
Ті сльози розтроюдять рани,
Загоїтись їм не дадуть.
Заржавіють від сліз кайдани,
Самі ж ніколи не спадуть!
Нащо даремнії скорботи?
Назад нема нам воріття!
Берімось краще до роботи,
Змагаймось за нове життя!

Читає Віталій Зайченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Скрізь плач, і стогін, і ридання

# data[].attributes.body
Надія
Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна:
Надія вернутись ще раз на Вкраїну,
Поглянути ще раз на рідну країну,
Поглянути ще раз на синій Дніпро, –
Там жити чи вмерти, мені все одно;
Поглянути ще раз на степ, могилки,
Востаннє згадати палкії гадки…
Ні долі, ні волі у мене нема,
Зосталася тільки надія одна.

Читає К.Гарбузюк

# data[].attributes.headline
Як дитиною, бувало

# data[].attributes.subject
Як дитиною, бувало

# data[].attributes.body
Як дитиною, бувало,
Упаду собі на лихо,
То хоч в серце біль доходив,
Я собі вставала тихо.

"Що, болить?" – мене питали,
Але я не признавалась –
Я була малою горда, –
Щоб не плакать, я сміялась.

А тепер, коли для мене
Жартом злим кінчиться драма
І от-от зірватись має
Гостра, злобна епіграма, –

Безпощадній зброї сміху
Я боюся піддаватись,
І, забувши давню гордість,
Плачу я, щоб не сміятись.

Читає Рагуліна Оксана

# data[].attributes.headline
На роковини (присвячено Т.Г. Шевченко)

# data[].attributes.subject
На роковини (присвячено Т.Г. Шевченко)

# data[].attributes.body
Він не один її любив,
віддавна Україну
поети славили в піснях,
немов "красу-дівчину".

Від неї переймали сміх,
і жарти, і таночки,
її байки, немов квітки,
сплітали у віночки.

Той в ній давнину покохав,
той мрію молоденьку.
Він перший полюбив її,
як син кохає неньку.

Хоч би була вона стара,
сумна, змарніла, бідна,
для сина вірного вона
єдина, люба, рідна;

хоч би була вона сліпа,
каліка-недоріка, —
мов рана ятриться в ньому,
любов його велика.

Вкраїна бачила не раз,
як тії закоханці
надвечір забували все,
про що співали вранці,

і, взявши дар від неї, йшли
до іншої в гостину;
вони не знали, що то є
любити до загину.

Він перший за свою любов
тяжкі дістав кайдани,
але до скону їй служив
без зради, без омани.

Усе знесла й перемогла
його любові сила.
Того великого вогню
і смерть не погасила

Виконує Вікторія Лащенко

# data[].attributes.body
Леся Українка

Ні долі, ні волі у мене нема,

Зосталася тільки надія одна:

Надія вернутись ще раз на Вкраїну,

Поглянути ще раз на рідну країну,

Поглянути ще раз на синій Дніпро, –

Там жити чи вмерти, мені все одно;

Поглянути ще раз на степ, могилки,

Востаннє згадати палкії гадки…

Ні долі, ні волі у мене нема,

Зосталася тільки надія одна.

[Луцьк, 1880]

Виконує
Наталія Шумейко

# data[].attributes.headline
📹Хто вам сказав, що я слабка,що я корюся долі?Хіба тремтить моя рукачи пісня й думка кволі?Ви чули, раз я завелажалі та голосіння, –то ж була буря весняна,а не сльота осіння.А восени… Яка журба,чи хто цвіте, чи в'яне,тоді й плакучая вербазлото-багряна стане.Коли ж суворая зимапокриє барви й квіти –на гробі їх вона самарозсипле самоцвіти.

# data[].attributes.subject
📹Хто вам сказав, що я слабка,що я корюся долі?Хіба тремтить моя рукачи пісня й думка кволі?Ви чули, раз я завелажалі та голосіння, –то ж була буря весняна,а не сльота осіння.А восени… Яка журба,чи хто цвіте, чи в'яне,тоді й плакучая вербазлото-багряна стане.Коли ж суворая зимапокриє барви й квіти –на гробі їх вона самарозсипле самоцвіти.

# data[].attributes.body
Читає Галина Гуцан

# data[].attributes.headline
«Квіток, квіток, як можна більше квітів…»

# data[].attributes.subject
«Квіток, квіток, як можна більше квітів…»

# data[].attributes.body
«Квіток, квіток, як можна більше квітів

І білого серпанку на обличчя,

Того, що звуть ілюзією…» Боже!

Як часто ті слова вчуваються мені

Посеред ночі: «Квітів, безліч квітів!

Я ж так любив красу!..» Мій бідний друже,

Я принесла тобі всі квіти, що дала

Скупа весна твого скупого краю,

Я всі зібрала і в труну вложила,

Всю ту весну убогу поховала.

Ти спиш в землі між мертвими квітками,

І страшно думати мені про них

І про твій сон, я краще знов укрию

Серпанками ілюзії твій сон,

Щоб не чіпать страшних містерій смерті.

Я досить слухала її прелюдій,

Вони мені морозили всю кров,

Вони мене у камінь обертали;

Я досі того вимовить не можу,

Чого мене навчила пісня смерті.

Ні, ні, мій друже, спи спокійно, спи,

Я не скажу нікому слів таємних.

Квіток просив ти? дам тобі їх більше,

Ніж та ворожая весна дала,

Весна та люта, що тебе забрала.

Я дам живих квіток, зрошу їх кров’ю,

І заблищать вони, немов рубіни, –

Не так, як ті бліді, убогі квіти

Весни лихої, – і не будуть в’януть,

І в землю не підуть, і не умруть,

І ти знов оживеш в вінку живому

Живих квіток; ілюзії серпанок,

Серпанок мрій моїх тебе скрасить,

Та не закриє, будеш ти сіяти,

Як промінь сонця в мареві легенькім,

Що стелеться по золотому полі.

Нехай собі минає рік за роком,

Нехай мій вік уплине за водою,

Ти житимеш красою серед квітів,

Я житиму сльозою серед співів.

Читає Оксана Мельничук

# data[].attributes.headline
📹Стояла я і слухала весну...

# data[].attributes.subject
📹Стояла я і слухала весну...

# data[].attributes.body
Стояла я і слухала весну,
Весна мені багато говорила,
Співала пісню дзвінку, голосну
То знов таємно-тихо шепотіла.

Вона мені співала про любов,
Про молодощі, радощі, надії,
Вона мені переспівала знов
Те, що давно мені співали мрії.

Читає Юлія Саянок

# data[].attributes.headline
Гетьте, думи, ви, хмари осінні! Бібліотека-філія№2.

# data[].attributes.subject
Гетьте, думи, ви, хмари осінні! Бібліотека-філія№2.

# data[].attributes.body
Гетьте,думи,ви хмари осінні,
Тож тепер весна золота!
Чи то так,у жалю, в голосінні
Проминають молодії літа!
Ні,я хочу скрізи сльозисміятись, жити хочу,
Геть думи сумні!...

# data[].attributes.headline
Вже сонечко в море сіда;У тихому морі темніє;Прозора, глибока вода,Немов оксамит, зеленіє.На хвилях зелених тремтятьЧервонії іскри блискучіІ ясним огнем миготять,Мов блискавка з темної тучі.А де корабель ваш пробіг,Дорога там довга й широкаБіліє, як мармур, як сніг,І ледве примітне для ока.Рожевіє пінистий край;То іскра заблисне, то згасне…Ось промінь остатній! Прощай,Веселеє сонечко ясне!

# data[].attributes.subject
Вже сонечко в море сіда;У тихому морі темніє;Прозора, глибока вода,Немов оксамит, зеленіє.На хвилях зелених тремтятьЧервонії іскри блискучіІ ясним огнем миготять,Мов блискавка з темної тучі.А де корабель ваш пробіг,Дорога там довга й широкаБіліє, як мармур, як сніг,І ледве примітне для ока.Рожевіє пінистий край;То іскра заблисне, то згасне…Ось промінь остатній! Прощай,Веселеє сонечко ясне!

# data[].attributes.body
Гарбузюк Лілія

# data[].attributes.body
Хотіла б я піснею стати!
Бібліотека-філія №19
Хотіла б я піснею стати
У сюю хвилину ясну,
Щоб вільно по світі літати.
Щоб вітер розносив луну.
Щоб геть аж під яснії зорі
Полинути співом дзвінким,
Упасти на хвилі прозорі,
Буяти над морем хибким.
Лунали б тоді мої мрії
І щастя моє таємне,
Ясніші,ніж зорі яснії,
Гучніші, ніж море гучне.

# data[].attributes.headline
Вечірня годи

# data[].attributes.body
Вечірня година (коханій мамі)

Уже скотилось із неба сонце,
Заглянув місяць в моє віконце.
Вже засвітились у небі зорі,
Уже заснуло, заснуло й горе.
Вийду в садочок та погуляю,
При місяченьку та й заспіваю.
Як же тут гарно, як же тут тихо,
В таку годину забудеш лихо!
Кругом садочки, біленькі хати,
І соловейка в гаю чувати.
Ой, чи так красно в якій країні,
Як тут, на нашій рідній Волині!
Ніч обгорнула біленькі хати,
Немов маленьких діточок мати,
Вітрець весняний тихенько дише,
Немов діток тих до сну колише.

# data[].attributes.headline
Вечірня годи

# data[].attributes.body
Вечірня година (коханій мамі)

Уже скотилось із неба сонце,
Заглянув місяць в моє віконце.
Вже засвітились у небі зорі,
Уже заснуло, заснуло й горе.
Вийду в садочок та погуляю,
При місяченьку та й заспіваю.
Як же тут гарно, як же тут тихо,
В таку годину забудеш лихо!
Кругом садочки, біленькі хати,
І соловейка в гаю чувати.
Ой, чи так красно в якій країні,
Як тут, на нашій рідній Волині!
Ніч обгорнула біленькі хати,
Немов маленьких діточок мати,
Вітрець весняний тихенько дише,
Немов діток тих до сну колише.
Читає Марина Цюпа