# data[].attributes.headline
Експрес-урок. Рей Бредбері. До підручника «Зарубіжна література 6 клас», К.: Грамота, 2019.

# data[].attributes.subject
Експрес-урок. Рей Бредбері. До підручника «Зарубіжна література 6 клас», К.: Грамота, 2019.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Зарубіжна Література

# data[].attributes.attachment_link.title
Експрес-урок. Рей Бредбері. До підручника «Зарубіжна література 6 клас», К.: Грамота, 2019.

# data[].attributes.headline
Улыбка_ Smile ( fiction / 35 mm / 18 min / 2012 )

# data[].attributes.subject
Улыбка_ Smile ( fiction / 35 mm / 18 min / 2012 )

# data[].attributes.attachment_link.title
Улыбка_ Smile ( fiction / 35 mm / 18 min / 2012 )

# data[].attributes.attachment_link.description
Антиутопия по мотивам одноименного рассказа Рэя Брэдбери Dystopia on the story by Ray Bradbury

# data[].attributes.headline
"Улыбка". Фильм Михаила Ралля. 1971 год

# data[].attributes.subject
"Улыбка". Фильм Михаила Ралля. 1971 год

# data[].attributes.body
Смотреть

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Андрей Лапшин

# data[].attributes.attachment_link.title
"Улыбка". Фильм Михаила Ралля. 1971 год

# data[].attributes.body
Слухати

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Книги, що говорять (аудіокниги шкільної програми)

# data[].attributes.attachment_link.title
Рей Бредбері "Усмiшка"

# data[].attributes.body
Читати

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Замовляйте книжку на сайті видавництва НК Богдан

Черга на міській площі зібралась о п'ятій годині ранку, коли ніде ще не світилося, а далеко в навколишніх селищах співали півні...

Черга на міській площі зібралась о п'ятій годині ранку, коли ніде ще не світилося, а далеко в навколишніх селищах співали півні. О сьомій, коли розвидніло і почав розходитися туман, стало видно руїни будинків і постаті людей, які по двоє, по троє ішли на ринок і на фестиваль.

Хлопець стояв у черзі за двома чоловіками, що голосно розмовляли між собою. В холодному повітрі кожне слово лунало ніби вдвоє гучніше. Тупцюючи на місці й хукаючи на червоні від холоду, порепані руки, він дивився на грубий домотканий одяг тих, що стояли перед ним, і на довгу чергу чоловіків та жінок попереду.

- Гей, хлопче, а ти що робиш тут так рано? - запитав чоловік, який стояв позад нього.

- Стою в черзі,- відказав хлопець.

- Чом би тобі не поступитися своєю чергою тому, хто справді розуміється на таких речах.

- Дайте малому спокій,- раптом сказав, озирнувшись, один з тих, що стояли попереду.

- Та я ж пожартував.- Чоловік позаду поклав руку хлопцеві на голову, але той сердито скинув її.- Мені стало дивно, що він о такій ранній годині не в ліжку.

- Він справжній знавець мистецтва, щоб ви знали,- знову озвавсь чоловік, який заступився за хлопця. Звали його Грігсбі.- Як тебе звати, хлопче? - запитав він.

- Том.

- Том збирається плюнути сильно і влучно, правда ж?

- Аякже.

У черзі засміялися.

Трохи далі попереду якийсь чоловік продавав каву в потрісканих, щербатих чашечках. Том бачив маленьке тепле багаття і рідину, що кипіла в іржавій каструлі. То не була справжня кава. Її робили з диких ягід, що росли на луках за містом і продавали по пенні за чашечку. Нею можна було хіба що зігріти шлунок, та й купував її мало хто - не кожен міг дозволити собі таку розкіш.

Том обернувся й подивився туди, де за зруйнованою бомбою стіною видно було кінець черги.

- Кажуть, вона всміхається,- мовив він.

- Еге ж, усміхається,- озвався Грігсбі.

- Кажуть, її зроблено з олійної фарби й полотна.

- Так. І тому я думаю, що це не оригінал. Оригінал, я чув, був намальований багато раніше на дереві.

- Кажуть, їй чотири століття!

- Можливо й більше. Ніхто не знає напевне, який нині рік.

- Дві тисячі шістдесят перший.

- Авжеж, хлопче, так кажуть. А може, все це брехні! Може, й тритисячний чи п'ятитисячний, хто знає? Деякий час усе було в такому жахливому безладді, що до нас дійшли тільки жалюгідні рештки.

Черга посунулася трохи вперед холодною бруківкою.

- Ми скоро її побачимо? - нерішуче спитав Том.

- Через кілька хвилин. Щоб тримати людей на відстані, її обнесли оксамитовою огорожкою на чотирьох мідних стовпцях - усе найвищого ґатунку. І запам'ятай, Томе: ніякого каміння. Кидати в неї каміння заборонено.

- Гаразд, сер.

Сонце, підбившись у небі, пригріло дужче, і люди в черзі стали знімати з себе вбогий верхній одяг і засмальцьовані капелюхи.

- А чого ми всі тут стоїмо? - нарешті запитав Том.- Тільки щоб плюнути?

Дивлячись на сонце й навіть не повернувши голови до Тома, Грігсбі відповів:

- Знаєш, Томе, на це є багато причин.- Він машинально сягнув рукою до давно обірваної кишені по неіснуючі сигарети. Том бачив такі жести вже хтозна-скільки разів.- Вся річ у ненависті, в н е н а в и с т і до всього м и н у л о г о. Ти ж знаєш, Томе, як ми опинилися в такому становищі, коли міста наші - руїни, дороги геть розбито бомбами, а добра половина полів світиться поночі від радіоактивності. Хіба не так?

- Так, сер, ваша правда.

- Сталося так, Томе, що люди ненавидять те м и н у л е, яке залишило їм самі уламки та руїни. Така вже людська вдача. Може, це й нерозумно, але нічого не вдієш - така людська вдача.

- Навряд чи лишилося що-небудь, чого б ми не ненавиділи,- сказав Том.

- Атож. І особливо - всю ту скажену зграю, що керувала нами в м и н у л о м у. Тим-то ми й приходимо сюди на ці вівторкові фестивалі. Ми голодні, холодні, живемо в печерах чи де там ще, не працюємо, не куримо, не п'ємо і маємо лише оці наші фестивалі, Томе, л и ш е ф е с т и в а л і!

Том пригадав минулі фестивалі - той, коли вони дерли й палили на площі книжки і всі дуже веселилися, і фестиваль науки місяць тому, коли притягли на площу останній автомобіль. Кожен, кому пощастило в жеребкуванні, дістав дозвіл ударити по ньому один раз молот ком...

- Ти питаєш, чи пам'ятаю я про це, Томе? Авжеж. Ще й як пам'ятаю! Мені випало розбити переднє скло. Ти чуєш? Скло! Боже мій! Який чарівний був звук! Дзінь! Брязь!..

Том уявив собі, як те скло розсипалось на безліч дрібнесеньких блискучих скалочок.

- А Білл Хендерсон!.. Йому випало розбити двигун. О, він зробив це швидко і вправно! Тор-р-рох!.. Але найкраще було, коли знищили завод, який усе ще намагався виробляти літаки,- згадував далі Грігсбі.- Боже, який то був чудовий вибух! . А потім ми знайшли фабрику газетного паперу та військовий склад і разом висадили їх у повітря. Ти уявляєш собі, Томе?

- Уявляю,- трохи подумавши, відказав Том.

Наближався полудень. У гарячому повітрі плавали міазми зруйнованого міста, серед руїн плазувала всіляка погань.

- А чи повернеться все те коли-небудь, містере?

- Що? Цивілізація? Ніхто цього не бажає. І я перший.

- На якусь частку її я міг би погодитись,- приєднався до розмови ще один чоловік - Було в ній і дещо добре.

- Не забивайте собі голови дурницями! - вигукнув Грігсбі.- Тепер це вже неможливо.

- Ой, а таки з'явиться колись який-небудь сміливий фантазер і все владнає,- знову сказав той чоловік.- Згадаєте моє слово.

- Ні, не буде цього,- заперечив Грігсбі.

- А я кажу, буде. Хтось із доброю душею, що зможе повернути нам невелику частку цивілізації - таку, щоб ми могли жити в мирі...

- Найперше, що ви дістанете, буде війна.

- А може, цього разу буде інакше...

Нарешті вони досягли центру площі, де було обгороджене місце. Тим часом до міста в'їжджав вершник з якимсь папірцем у руці.

Том, Грігсбі та інші дивилися довкола широко розплющеними очима, посувалися вперед і, готуючись плювати, збирали в роті слину. Від хвилювання серце Тома лунко калатало. Гаряча земля пекла босі ноги.

- Ось ми й прийшли, Томе. Плюй!

Чотири поліцаї з жовтими нашивками на рукавах - знаками їхньої влади над іншими - стояли обабіч огорожі й пильнували, щоб ніхто не кинув камінь.

- Бачиш,- сказав Грігсбі,- кожен вважає, що він дістав свій шанс. Ти розумієш, Томе? Ну, давай!

Том стояв і дивився на картину.

- Плюй же, Томе!

В роті у Тома пересохло.

- Не барися, Томе, не затримуй інших!

- Але ж вона прекрасна...- по волі мовив Том.

- Ну, то я плюну за тебе!

Грігсбі плюнув, і слина зблиснула проти сонця. На картині жінка спокійно й таємниче усміхалася до Тома, а він дивився на неї, і його серце ще дужче калатало в грудях, а у вухах бриніла незнана музика.

- Вона прекрасна...- знову мовив він.

- Плюй же, поки поліція не...

- Увага!..- розляглося над площею.

Черга замовкла. Щойно Тома лаяли за те, що він затримує інших, а тепер усі повернулися до вершника, що виїхав на площу.

- Як вона називається, сер? - тихо запитав Том.

- Картина? Здається, "Мона Ліза"... Так, Томе, "Мона Ліза".

- Оголошення! - вигукнув вершник.- Адміністрація ухвалила рішення сьогодні опівдні віддати картину на площі в руки тих, хто там буде, щоб вони мали змогу взяти участь у її знищенні!..

Том не встиг і ойкнути, як навколо зчинився страшенний ґвалт. Боляче штовхаючись, натовп поніс його до картини. Поліцаї, рятуючись, розбіглися геть. Почувся різкий звук розірваного полотна. Безліч рук, мов дзьоби голодних птахів, тяглися до картини й роздирали її на шматки. Тома майже проволокли по знищеному портрету. Сліпо наслідуючи інших, він ухопився за край фарбованого полотна, смикнув, затис у руці відірваний клапоть, а тоді впав і, відчуваючи болючі удари багатьох ніг, викотився з натовпу.

Закривавлений, у подертому одязі, він бачив, як старі жінки замислено розглядали клаптики полотна, а чоловіки трощили раму, відривали рештки картини й дерли їх ущент. Один лише Том стояв осторонь на розбурханій площі. Опам'ятавшись, він поглянув на свою руку, що стискала схований на грудях клаптик полотна.

- Гей, Томе! - гукнув Грігсбі.

Нічого не відповівши, Том заплакав і чимдуж побіг геть. Засунувши міцно стиснуту руку під одяг, він, не озираючись, вибіг розбитою бомбами дорогою в поле, перебрів неглибокий струмок, а тоді попростував далі й десь перед заходом сонця дістався до невеличкого селища. Близько дев'ятої години, перейшовши селище, він ступив на подвір'я зруйнованої ферми. В глибині подвір'я, у вцілілій половині силосної вежі, спали його мати, батько, брат. Том швидко прослизнув у маленькі двері й тихо ліг долі.

- Томе! - тихенько покликала в темряві мати.

- Ти де був? - гримнув батько.- Ось я тобі вранці покажу!

Брат штурхонув Тома ногою.

- Годі, спіть,- півголосом мовила мати.

Том дістав ще одного штурхана ногою.

Затамувавши дух, він лежав із заплющеними очима і міцно притискав руку до грудей. Минуло з півгодини. Довкола було тихо.

Потім хлопець відчув на собі холодне бліде проміння. Високо в небі плив місяць. Маленька смужка його світла пробилася до силосної вежі, помалу проповзла по тілу Тома й торкнулась обличчя. Тільки тоді він обережно, сторожко дослухаючись до віддиху тих, що спали поряд, випростав руку, повагався, глибоко зітхнув, а тоді завмер, розтулив кулак і старанно розрівняв невеличкий клаптик вкритого фарбою полотна.

В його руці була У с м і ш к а.

Том дивився на неї при блідому світлі, що лилося з нічного неба, і подумки знову й знову повторював: "Усмішка... Чарівна Усмішка..."

Навіть після того як десь через годину він обережно згорнув і сховав той клаптик, Усмішка стояла в нього перед очима. Він заплющив очі і навіть у темряві бачив перед собою Усмішку. Він бачив її, теплу та ніжну, і вві сні, коли весь світ затих і тільки місяць, спершу піднімаючись, а потім, уже над ранок, опускаючись, плив у холодному небі.Б

Огляд та аналіз твору "Усмішка" Рея Бредбері.

Оповідання Рея Бредбері "Усмішка" - це черговий витвір-попередження автора.

# data[].attributes.attachment_link.title
Усмішка - Рей Бредбері, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Замовляйте книжку на сайті видавництва НК Богдан Черга на міській площі зібралась о п'ятій годині ранку, коли ніде ще не світилося, а далеко в навколишніх селищах співали півні... Черга на міській площі зібралась о п'ятій годині ранку, коли ніде ще не світилося, а далеко в навколишніх селищах співали півні.

# data[].attributes.headline
Оповідання Р.Д.Бредбері

# data[].attributes.subject
Оповідання Р.Д.Бредбері

# data[].attributes.body
Темний карнавал[en], 1947 (англ. Dark Carnival);

Марсіанські хроніки, 1950 (англ. The Martian Chronicles);

Розмальована людина[en], 1951 (англ. The Illustrated Man);

(1952) Гуркіт грому (англ. A Sound Of Thunder);

(1953) Золоті яблука Сонця[en] (англ. The Golden Apples of the Sun);

(1953) 451 градус за Фаренгейтом (англ. Fahrenheit 451);

(1955) Жовтнева країна[en] (англ. The October Country);

(1957) Кульбабове вино (англ. Dandelion wine);

(1959) Ліки від меланхолії[ru] (англ. A Medicine for Melancholy);

(1962) Р — означає ракета[en] (англ. R Is for Rocket);

(1962) Насувається біда[en] (англ. Something Wicked This Way Comes);

(1972) Переддень всіх святих[en] (англ. The Halloween Tree);

(1985) Смерть — справа самотня (англ. Death is a Lonely Business);

(1990) англ. A Graveyard for Lunatics;

(1992) Зелені тіні, Білий Кит[en] (англ. Green Shadows, White Whale);

(1996) англ. Quicker Than The Eye;

(2001) З праху повсталі (англ. From the Dust Returned);

(2002) Давайте всі вб'ємо Констанцію[en] (англ. Let's All Kill Constance);

(2006) Літо, прощавай![en] (англ. Farewell Summer).