# data[].attributes.headline
Лицарські ордени: орден тамплієрів, орден госпітальєрів та Тевтонський орден

# data[].attributes.subject
Лицарські ордени: орден тамплієрів, орден госпітальєрів та Тевтонський орден

# data[].attributes.body
Виконав: Костенко Олександр ІСб-2-19-4,0д.

# data[].attributes.headline
Орден тамплієрів

# data[].attributes.subject
Орден тамплієрів

# data[].attributes.body
«Tample» у перекладі з французької означає «храм». Тому офіційною назвою ордену була така: «Таємне лицарство Христове і Храму Соломона». У Європі він мав іншу назву - Орден лицарів Христа.

# data[].attributes.attachment_link.title
загружено (9)

# data[].attributes.headline
Заснування ордену тамплієрів

# data[].attributes.subject
Заснування ордену тамплієрів

# data[].attributes.body
1118-1119 pp. вважаються датою заснування цього ордену. Він був створений дев'ятьма французькими лицарями, яких об'єднав Хуго де Пейнсон із Шампані.

# data[].attributes.headline
Символ тамплієрів

# data[].attributes.subject
Символ тамплієрів

# data[].attributes.body
Білий плащ із червоним восьмикутним хрестом.

# data[].attributes.attachment_link.title
загружено (11)

# data[].attributes.headline
Печатка тамплієрів

# data[].attributes.subject
Печатка тамплієрів

# data[].attributes.body
Печаткою ордену стало зображення двох лицарів, які сидять на одному коні Це, очевидно, вказувало на бідність і братерське єднання.

# data[].attributes.attachment_link.title
загружено (12)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Бі́дні Брати́-Во́їни Христа́ та Соломо́нового Хра́му ( лат. pauperes commilitones Christi Templique Solomonici ; більше відомі як лицарський храмовий орден від лат. - храм або орден тамплієрів) - один з найвідоміших християнських військових орденів. Орден засновано після Першого Хрестового походу ( 1096) для гарантування безпеки великої кількості паломників із Європи, що йшли до Єрусалима після його завоювання.

Тамплієри в незвичний для того часу спосіб поєднували чернецтво з військовою справою, і були першими воїнами-монахами в Західному світі. Члени цього ордену відігравали провідну роль в багатьох битвах Хрестових походів, а його фінансова інфраструктура вперше містила елементи, які використовуються в сучасній банківській справі. Кількість членів ордену та його вплив поширювався по всій Європі, аж до часів французького короля Філіпа IV (Філіпа Прекрасного), за наказом якого багатьох членів ордену було закатовано та спалено за обвинуваченням у єресі. Під тиском Філіпа Папа Климент V розпустив орден у 1312 році.

Брати-тамплієри поділялися на чотири групи:

лицарі, споряджені, як важка кавалерія (носили білі накидки з червоним хрестом);

сержанти (serjens), споряджені, як легка кавалерія. Їх набирали з нижчих соціальних класів, ніж лицарів (носили коричневі плащі);

брати-прислужники: frères casaniers (брати-домосіди), які керували власністю ордену та frères de métiers (брати професій), які виконували функції прислуги та займались ремеслами;

капелани були посвячені в сан та піклувалися про духовні потреби ордену.

Оскільки потреба в лицарях була дуже великою, були лицарі, які вступали до ордену на визначений проміжок часу, і згодом поверталися до світського життя. Також існували Fratres conjugati - одружені брати. Останні дві категорії лицарів носили чорні або коричневі плащі з червоним хрестом, щоб відрізнятися від довічних членів ордену, які оголосили целібат. Вони мали нижчий статус, ніж останні. Також брати-прислужники не відділялися від сержантів, навпаки, сержанти, які були добрими ремісниками або не могли воювати за станом здоров'я, виконували функції прислужників. Більшість членів ордену, включаючи лицарів та магістрів не вміли ні читати, ні писати (як і більшість лицарів того часу), вони походили з вищої знаті, проте з маловідомих родів.

Орден було засновано близько 1118 року французькими лицарями Гуго де Пейном, учасником Першого Хрестового походу, та Годфреєм де Сент Омером для захисту пілігримів на їх шляху із Яффи та Єрусалима. Спочатку лицарі (яких було тоді дев'ятеро) жили подарунками та речами, що були вже непотрібні їх власникам. Через це вони стали відомими як Бідні Лицарі Христа. Король Балдвін ІІ Єрусалимський виділив місце для їхнього головного органу на Храмовій Горі над руїнами будівлі, що вважалася Храмом Соломона. Саме через цю обставину орден взяв собі назву Бідних Лицарів Христа та Храму Соломона.

Орден швидко ріс завдяки підтримці церковних лідерів, таких як Бернард Клервоський, і був звільнений від сплати податків будь-кому, окрім Папи. Завдяки такій офіційній санкції орден отримував великі пожертви грошей, земель та молодих людей із знаті по всій Європі, оскільки знатні роди заохочувалися духовенством в такий спосіб брати участь у Хрестових походах. Тамплієри воювали разом з королями Людовиком VII французьким та Річардом І англійським, а також брали участь у битвах в Іспанії та Португалії.

Після того, як Саладін здобув Єрусалим наприкінці 12-го століття, Хрестові походи поступово припинилися і підтримка ордену тамплієрів в Європі також почала зменшуватись. У п'ятницю 13 жовтня 1307 року (дата, що пов'язується, можливо помилково, з народженням легенди про п'ятницю тринадцяте) за наказом Філіпа IV Красивого було заарештовано всіх французьких тамплієрів, їх звинувачено в численних єресях, та катовано французькою владою (номінально - Інквізицією), доки вони не "зізналися". Це звільнило Філіпа від зобов'язання сплатити величезні кошти, які він позичав у ордену та виправдало розграбування орденського майна. 1312 року через суспільну думку та скандал, а також через тиск з боку Філіпа (не без допомоги якого Клемент V став Папою) Клемент V офіційно розформував орден під час В'єнського собору, незважаючи на бажання Собору зберегти орден. І хоча всі землі та майно тамплієрів переходили до ордену госпітальєрів, Філіпові вдалося заволодіти великою частиною земель ордену в Франції.

Влада деяких інших європейських країн також переслідувала орден у судовому порядку, намагаючись зменшити кількість церковних володінь. 1314 року трьох лідерів тамплієрів, включаючи Великого Магістра Жака де Молея, було спалено живцем французькою владою після того, як вони публічно відмовилися визнавати будь-яку провину.

У новітні часи Римо-католицька церква визнала дії відносно ордену несправедливими, і не було нічого, щоб суперечило її вченню ні в діях ордену, ні в його Правилах. Також Церква відзначила, що Папа у той час перебував під сильним тиском з боку Філіпа IV.

Одним з найголовніших занять Ордену були фінанси. Але що представляли вони собою в той час? За словами Марка Блоку, "гроші мало циркулювали". Вони були не реальними монетами, але перекладними, рахунковими. "Лише в самому кінці XIII століття французькі легісти стали розрізняти її (монети) справжню вартість (вага в золоті) і натуральну, тобто її трансформацію в грошовий знак, інструмент обміну", - писав Жак Ле Гофф.

Карбування золотих монет поновилася з середини XIII століття: флорин 1252 (3,537 г), екю Людовика IX, венеціанський дукат 1284. Насправді, за словами Ж. Ле Гоффа, карбували срібло: гріш Венеції (1203), Флоренції (бл. 1235), Франції (бл. 1235).

Саме тамплієри є винахідниками чеків, причому, якщо сума вкладу вичерпувалася, то її можна було збільшити з подальшим заповненням родичами.

В Ордені можна було взяти позику під 10 %, для порівняння, кредитно-позичкові каси і лихварі давали позики під 40 %.

На думку Сюварда, найтривалішим заняттям тамплієрів, їхнім внеском у руйнування монополії Церкви на лихварство, було заняття економікою. Жодна середньовічна установа не зробила більшого для розвитку капіталізму.

Орден мав величезні земельні володіння: у середині XIII століття близько 9000 мануарів, а до 1307 - близько 10500 мануарів Все ж, земельні володіння Ордену Св. Іоанна більш ніж у два рази перевершували за землеволодінням Ордену Храму.

Орден вів активні будівельні роботи. На Сході вони здебільшого полягали у зведенні замків і мощенню доріг. На Заході зусиллями і за рахунок Ордену будувалися дороги, церкви, собори і замки. У Палестині тамплієрам належало 18 важливих замків, наприклад, Тортоза, Лют, Тороні, Кастель-Пелегрінум, Сафет, Гастін та інші.

Завдяки міцній мережі командорств - в XIII столітті їх налічувалося п'ять тисяч, що, разом з залежними замками і монастирями, покриває майже цілком Європу та Близький Схід, тамплієри могли забезпечувати під невеликі позикові відсотки не лише охорону довірених їм цінностей, а й їх перевезення з одного місця в інше, від позикодавця до позичальника або від загиблого паломника до його спадкоємців.

Фінансова діяльність та непомірні багатства ордену викликали заздрість і ворожнечу сильних світу цього, особливо французького короля Філіппа IV Красивого, який побоювався посилення тамплієрів і, відчуваючи постійну нестачу грошей (він сам був великим боржником ордену), прагнув прибрати до рук їхнє майно. Особливі привілеї ордену (підсудність лише папській курії, вилучення з-під юрисдикції місцевих феодалів, звільнення від сплати церковних податків та ін.) викликали недоброзичливість до нього з боку як церковного кліру, так і світської влади.

Починаючи із Гуго де Пейна, який заснував орден 1118 року, головною людиною був Великий Магістр. Ця посада була довічною, хоча через те, що орден був військовим, інколи Великий Магістр обіймав її недовго. Великий Магістр наглядав як за військовими операціями ордену, так і за фінансовими. Також він міг бути головнокомандувачем, хоча інколи це було не дуже мудрим рішенням. Так, наприклад, Великий Магістр Жерар де Рідфор зазнав поразки від Саладіна при облозі Акри 1189 року, і його стратили, відрубавши голову.

Більшість Великих Магістрів походили з Франції, а також з Арагонської Корони.

Майже із самого заснування, орден тамплієрів був оточений таємничими та містичними легендами. Більшість з яких була пов'язана з тим, що орден довго займав Храмову Гору в Єрусалимі. Ходили чутки про реліквії, які члени ордену могли там знайти, такі як Святий Грааль, Ковчег Заповіту, або фрагменти справжнього хреста, на якому було розп'ято Ісуса Христа. Ще більше легенд ходило про багатства, сховані тамплієрами. Ці легенди було використано в двох Голлівудських фільмах "Код да Вінчі" ( The Da Vinci Code) та "Скарб нації" ( National Treasure).

Багато організацій заявляють, що вони є нащадками традицій тамплієрів, особливо що стосується добрих вчинків (наприклад, масони почали застосовувати символіку та ритуали ордену тамплієрів у XVIII-му столітті). Деякі з таких організацій і досі діють по всьому світу, підтримуючи лікарні, медичні центри для знедолених та інші заклади подібного профілю.

У період середньовіччя тамплієри, які мали неабиякий підприємницький хист, отримали право від Галицьких князів на торгівлю солотвинською сіллю. Соляний шлях з Підкарпатських копалень в Європу проходив через Закарпаття. Тамплієри дуже добре вміли не тільки торгувати, а й захищати свої економічні інтереси. Вони швидко зводять уздовж усього соляного шляху низку укріплень, які використовувались як митні пости, а при потребі і як пункти дислокації невеликих військових гарнізонів, що оберігали той соляний шлях. Одне з таких укріплень збереглося в Середньому.

У ХІІ ст. на місці сучасного селища Середнє був збудований замок Фруа де Берманьє (1088-1169) найсильнішого в Західній Європі католицького ордену тамплієрів (храмовників).

Напівзруйнований, він зберігся до наших часів і по праву вважається однією з головних пам'яток Закарпаття.

Дослідження археологів, розкопки і заміри дають привід твердити, що квадратна центральна вежа, видима над поверхнею землі є лише частиною Середнянського замку, який стоїть на рівнині. Площа ж усього замку становить близько 3-х гектарів. Замкова споруда була захищена чотирма оборонними лініями. Численні знахідки, які були розкопані на території замку, відносяться до XV-XVI століть. Це кераміка, скло, прикраси і зброя: наконечники арбалетних стріл, ядра мушкетів та мортир.

Капелани Закарпаття:

Фруа де Барманьє 1146-1160

Роже дю Маар 1160-1169

Андреас Дотте 1170-1202

Пьєр Ла Фентєррі 1202-1228

Карл Ведебургардт 1228-1234.

Мануаром у середньовіччі називали земельну ділянку розміром 100-200 га, дохід з якого дозволяв озброїти лицаря.

# data[].attributes.attachment_link.description
Бі́дні Брати́-Во́їни Христа́ та Соломо́нового Хра́му ( лат. pauperes commilitones Christi Templique Solomonici ; більше відомі як лицарський храмовий орден від лат. - храм або орден тамплієрів) - один з найвідоміших християнських військових орденів. Орден засновано після Першого Хрестового походу ( 1096) для гарантування безпеки великої кількості паломників із Європи, що йшли до Єрусалима після його завоювання.

# data[].attributes.headline
Орден госпітальєрів

# data[].attributes.subject
Орден госпітальєрів

# data[].attributes.body
1070 р. став роком заснування в м. Палестині купцем Мауро з Амальфи госпіталю для прочан до святих місць. Для охорони залучалися лицарі, які верхи могли відігнати розбійників.

# data[].attributes.headline
Госпітальєри

# data[].attributes.subject
Госпітальєри

# data[].attributes.body
Орден розпадався на три категорії: тут були просто лицарі, капелани, службова братія. Главою ордену був проголошений Раймонд де Пюї, призначений Великим магістром.

# data[].attributes.headline
Вступ до ордену

# data[].attributes.subject
Вступ до ордену

# data[].attributes.body
Для вступу до ордену госпітальєрів 1262 р. треба було довести, що ти належиш до дворянського стану. Але з часом з'явилося дві категорії для вступу: вступ за покликанням(мав довести, що в роду немає раба та ремісника) та за правом народження.

# data[].attributes.attachment_link.title
загружено (14)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
О́рден кавале́рів свято́го Йоа́на ( лат. Ordo Equitum Sancti Johannis ) - чернечий лицарський орден Римо-Католицької церкви заснований у 1099 році. Члени ордену - іоані́ти або госпітальє́ри. Орден мав власну державу в Єрусалимі, на острові Родос, на острові Мальта.

Орден Госпітальєрів відомий під цілою низкою назв, які змінювалися з часом.

Лицарський Орден госпітальєрів святого Іоана Хрестителя з Єрусалиму лат. Ordo Militiae Sancti Johannis Baptistae Hospitalis Hierosolimitani

"Суверенний військовий Орден Госпітальєрів Святого Іоана Єрусалимський, Родоський і Мальтійський" (італ. Sovrano Militare Ordine Ospedaliero di San Giovanni di Gerusalemme di Rodi e di Malta ; англ. Sovereign Military Hospitaller Order of Saint John of Jerusalem, of Rhodes and Malta ) - сучасна назва, затверджена 1936 року. Слово "госпітальєр" (англ. Hospitaller ) було прийняте в XIX столітті й додане до раніше існуючого найменування. Слово "суверенний" (англ. ) було додане після втрати Мальти 1800 року, щоб відобразити автономний екстериторіальний принцип; слова "військовий" (англ. ) і "мальтійський" (англ. ) не відповідають сучасному стану справ, але відображають історичні і лицарські традиції.

Мальтійський Орден

Історія ордену та його державності складається з таких періодів:

1. Період Хрестових походів (1096-1291 рр.), коли йоаніти були складовою частиною еліти держав хрестоносців на Близькому Сході;

2. "Кіпрська інтерлюдія" (1291-1310 рр.) - після краху панування у Палестині;

3. Перебування на Родосі (1310-1522 рр.) - під час якого остаточно сформувалось орденське співтовариство;

4. Мальтійська ера (1530-1798 рр.) - період найвищого злету, розквіту та занепаду, що закінчився вигнанням лицарів з острова Наполеоном Бонапартом;

5. Період "у вигнанні" (1798-1834 рр.) - під час якого члени ордену намагалися знайти собі нове місцеперебування, зокрема, в Російській імперії;

6. Сучасний період - з 1834 року офіційною резиденцією Ордену Госпітальєрів Святого Йоана Ієрусалимського є Рим. Орденом керує довічно обраний Великий Магістр та уряд Ордену.

Незважаючи на втрату державної території Орден і надалі є суверенним суб'єктом міжнародного права і підтримує дипломатичні відносини більш ніж зі 100 державами. У 58 країнах Орден має власні структури і більш як у 110 країнах Орден активно здійснює гуманітарну діяльність. У 9 міжнародних організаціях (зокрема ООН, ЄС, ВООЗ, UNHCR) Орден має дипломатичні представництва.

Щодо точного часу народження Ордену в різних історичних джерелах наводяться різні дати. За деякими джерелами 1070 року (за 25 років до Першого Хрестового Походу) знатний лицар Жерар (Джерард) заснував при притулку для прочан в Єрусалимі, що вже існував на той час, священне братерство, яке взяло на себе турботи про християнських пилігримів. За іншою версією це відбулося 1080 року, і засновник не був лицарем. Історик Ґі Стер Сенті, сьогоднішній офіційний історіограф Тевтонського ордену стверджує, що більшість істориків сходяться на тому, що якийсь Жерар Блаженний родом з міста Мартіґ, що у французькій провінції Прованс, на час захоплення хрестоносцями Єрусалима 15 липня 1099 року вже був ректором (rector) або магістром (master) шпиталю в Єрусалимі.

За часів Жерара Госпіталь був суто мирною організацією. Кількість місць у шпиталі сягало 2 тисяч, застосовувались методи передової тоді арабської медицини. Жерар створив перші Статути Госпіталю, що для того часу, характерного відсутністю будь-яких правил і приписів, було дивиною. Госпіталь розташовувався біля Церкви Святого Івана Хрестителя та неподалік від Храму Гробу Господнього та абатства Святої Марії Латинської. Госпіталь був організований у двох відділеннях - одне для чоловіків, присвячене Святому Іоанну, інше (для жінок) - присвячене Марії Магдалині. Обидва відділення перебували спочатку під владою абатства святої Марії Латинської.

Під керівництвом Жерара брати сформували себе в релігійне братерство, складаючи урочисту обіти бідності, цнотливості й покори. Як символ своєї відмови від всього світського, брати обрали уніформою простий одяг і білий хрест, який згодом став восьмикінечним: символізував вісім блаженств. Буллою Postulatio Voluntatis від 5 лютого 1113, Римський папа Пасхалій II (Pope Pascal II) схвалив їхній статут, за винятком згадок про будь-які військові режими роботи. У подальші роки під егідою Братерства були засновані госпіталі для паломників у Європі, здебільшого, у портових містах Сен-Жіль (Saint-Gilles), Асті, Пізі, Барі, Отранто, Таранто і Мессіні. У цих госпіталях прочани могли приготуватися до прощі, чекати корабля та готуватися до довгої та небезпечної подорожі через Середземне море, а також відпочити після паломництва перед поверненням додому.

Жерар помер 1120 року: день його смерті досі відзначається в календарі Мальтійського Ордену. Ще до смерті Жерара до Братерства приєднується група лицарів хрестоносців на чолі з Раймоном де Пюї, з Провансу (який пізніше став другим керівником Госпіталю після Жерара). Достеменно невідомо, коли Братерство взяло на себе військовий захист Труни Господньої ( англ. Holy Sepulcher ) та обов'язок боротися з невірними скрізь і повсюди. Вважається, що це сталося приблизно між 1126 і 1140 роками. Першим військовим завдання, що постало перед новими братами-лицарями, був фізичний захист прочан, що прямували від Яффи до Єрусалиму, від бандитів, які постійно їх грабували. Дуже швидко завдання розрослося до обов'язку очищати околиці від розбійників і взагалі від невірних.

Відтоді й до часу падіння Мальти Майстри або Гросмейстери (з 1489) ордену, були, як релігійними наставниками, так і військовими командирами лицарів. Таким чином, між 1126 і 1140 роками Братерство все більше стає військово-релігійною організацією, хоча функції піклування про слабких і хворих прочан надалі зберігалися. У цей же період назва організації "Братерство" замінюється на "Орден" ( лат. , англ. ), як це вже було заведено у військово-релігійних товариствах в Європі. Точних відомостей щодо походження перших лицарів-госпітальєрів немає. Цілком очевидно, що переважна більшість була французами, оскільки основна маса хрестоносців Першого Хрестового Походу була з Франції, і Раймон де Пюї також був французом. Проте, більшість госпіталів Ордену в Європі розташовувалися в південній Італії, а велика частина пожертв надходила з Іспанії. Тому є всі підстави вважати, що серед лицарів-госпітальєрів були чимало італійців та іспанців. 1137 року Римський папа Іннокентій II затвердив правило, за яким, брат, що вступив до ордену, не мав права самостійно зняти з себе обітницю. Для цього була потрібна згода решти братів. Ті, що вступали до ордену, приймали три звичайні чернечі обітниці - безшлюбності, бідності та покори.

1187 року Саладін вдерся до Єрусалимське королівство і взяв в облогу Тіверіаду. Саладін захопив місто, а протягом декількох тижнів - усі фортеці королівства. Потім настала черга і самого Єрусалиму та Тиру. До того часу розбрати між тамплієрами і госпітальєрами, включаючи військові сутички й серйозні бої, призвели до ослаблення обох орденів, взаємної неприязні та недовіри. Справжньої оборони Єрусалиму організовано не було і місто скорилося навалі. 1189 року починається Третій хрестовий похід. До 1191 року після дворічної облоги хрестоносцям вдається опанувати фортецею Сен-Жан д'Акр ( Акра). 15 липня 1199 року, тобто на самому початку Четвертого хрестового походу хрестоносцям вдається знову встановити владу над Єрусалимом. У першій половині-середині XIII століття госпітальєри є основною військовою силою християн у Палестині і стримують натиск мусульман. Вони беруть участь у V, VI та VII хрестових походах.

У 1238-1241 рр. лицарі опинилися між двох вогнів - Ватикан засуджував госпітальєрів за зв'язки із сирійськими магами та медиками, а мусульманські султани Близького Сходу - "за благочестя" й християнство. Султани видали наказ віддавати захоплених у боях поранених госпітальєрів у рабство на галери. Пройшовши галерне пекло й досконало вивчивши морську справу, лицарі створили власний флот і до XVIII ст. вважалися неперевершеними фахівцями галерного військового флоту.

Крак де Шевальє вони утримують до 1271 року, замок Маргат - до 1285 року. Після падіння Єрусалиму 1187 року госпітальєри перенесли свою резиденцію до Акри (Сіна Жак д'Акр). Але 1291 року довелося залишити й останній оплот християнства в Палестині. Поранений магістр ордену йоаннітів, що прикривали евакуацію містян і посадку їх на кораблі, зійшов на борт корабля останнім. Так закінчилася епоха хрестових походів, а з нею і епоха розквіту та величі військово-чернечих орденів. Орденам належало шукати свою свою нішу в нових історичних умовах. Тевтони відстрочать свій занепад завдяки тому, що візьмуться до християнізації Прибалтики. Тамплієри так і не знайдуть свого місця в Європі та 1307 року їх буде розгромлено французьким королем Філіпом Красивим і римським папою Климентом V, які побоювалися за свою владу. Госпітальєри розташувались спочатку на острові Кіпр, а потім перебрались на острів Родос і продовжували активне існування завдяки морським операціям на Середземному морі проти піратів.

Під натиском мусульман Великий Магістр Жан де Вільєр з небагатьма прихильниками переправився на острів Кіпр до королівства Лузіньянів, де госпітальєри вже мали великі маєтки. Анрі ІІ Лузіньян, що мав гучний титул короля Єрусалиму та Кіпру, зацікавлений у підтримці йоаннітів, подарував їм місто Лімасол, а Папа Климент V, стурбований становищем на Близькому Сході, підтвердив цей "дарунок". Госпітальєри відновили бойові дії проти мусульман, здійснюючи піратські рейди на ліванське та сирійське узбережжя. В цей час у них була стратегічна мета - залишаючись поблизу Святої Землі, за першої можливості звільнити її від ворогів Христа.

Перебування на Кіпрі було нетривалим періодом в історії ордену. Ставлення до нього володарів Кіпрського королівства з роками стало неприхильним у зв'язку з посиленням їх господарського впливу, і лицарі вирішили залишити Кіпр.

Великий Магістр Гійом Вілларе (1296-1305) приймає рішення: перебратись на острів Родос, родючий, із величезною кількістю зручних гаваней, розташований поблизу від Малої Азії, Кіпру та Криту. На той час острів перебував у складі знесиленої Візантії. Брат та наступник померлого Гийома Вілларе - Фульк Вілларе (1305-1319) за безпосередньої участі генуезького корсара Віньоло Віньолі у 1306-1308 роках захопив Родос. З 1310 року орден йоанітів став називатись "суверен Родосу".

27 травня 1306 року 35 лицарів та 500 піхотинців висадились на острові Родос. Майже чотири роки тривала запекла боротьба з турками і сарацинами - відтоді йоанітів стали називати "родоськими лицарями". Орден був повністю незалежний від будь-якої світської влади (суверенний), мав своїх послів в інших державах, укладав дипломатичні договори. Своїм головним завданням називав "боротися за славу" Божу й католицьку віру. На Родосі лицарі створили могутні фортечні укріплення та мали великий флот.

За два століття перебування ордену на Родосі він набув рис своєрідної аристократичної республіки. Повновладним господарем ордену був Великий Магістр, що обирався довічно і був підзвітний Верховній Раді "стовпів восьми мов" (Прованса, Оверні, Арагона, Франції, Італії, Кастилії, Англії та Німеччини), і кілька єпископів та бальї. Відтоді стало традиційним закріплення за "стовпами" різних "мов" певних функцій:

"стовп" Франції - Великий Госпітальєр, був першим у ієрархії після Великого Магістра;

"стовп" Оверні - Великий Маршал військ ордену;

"стовп" Прованса - Великий Препентор (скарбник);

"стовп" Арагону - Дральє, або кастелян, був інтендантом;

"стовп" Англії, що мав титул "Туркопільє", керував кіннотою;

"стовп" Кастилії був Великим Канцлером;

"стовп" Німеччини, Великий Бальї, відповідав за фортифікаційні споруди.

Великого розвитку набула у йоанітів родоського періоду морська справа. Вони перейняли найкращі досягнення місцевих суднобудівників та лоцманів, почали будувати двоярусні "дремени" (галери) з 50 веслярами у ряді та вміло користувались "еллінським вогнем". У цей час в ордені з'явилася посада адмірала, на яку запрошували досвідчених мореплавців з Італії. Флот ордену складався з величезних, як на той час, кораблів. Особливо вирізнявся з-поміж інших шестипалубний, обшитий свинцевими пластинами, озброєний гарматами бойовий корабель "Свята Анна", відомий у військовій історії як перший європейський панцирний вітрильник.

На Кіпрі до 1308 pоку та на Родосі до 1522 року лицарі створили систему могутніх фортець, які стали майже непрохідним бар'єром на шляху тюркського нашестя у Європу та Середземномор'я. За повідомленнями деяких східних хронік, саме йоаніти, підтримуючи дружні стосунки із запеклим ворогом османів - Тамерланом, умовили його припинити похід на Русь і за допомогою пілігримів передавали йому важливу стратегічну інформацію, що сприяла розгрому турків поблизу Анкари 1402 року.

Родоські лицарі у XIV-XV ст. не тільки захищались від мусульман, але й у жовтні 1344 захопили місто-фортецю Смирну. 1365 року іоанніти взяли участь у хрестовому поході кіпрського короля П'єра Лузіньяна проти Єгипту. Відпливши з Родосу, флот хрестоносців 10 жовтня 1365 штурмом оволодів Олександрією, у порту якої був знищений весь єгипетський флот.

Після знищення 1312 року ордену тамплієрів більша частина його майна за межами Франції, за наказом Папи Римського Климента V, було передано ордену Родоських лицарів. За це майно французький король Філіп Красивий, що привласнив майже всі коштовності тамплієрів, примусив йоанітів сплатити 200 тис. ліврів. Його наступник, Людовик X, за кілька років по тому змусив йоанітів сплатити йому ще 50 тисяч ліврів. Попри це, прийнявши частку спадщини тамплієрів, орден суттєво посилив свою економічну могутність.

У родоський період під контролем іоанітів у Європі перебувало 656 командорств. На межі XIV-XV ст. лицарі збудували у себе два великі шпиталі. У прийнятому в цей період Статуті ордену благодійництво прирівнювалось до військових обов'язків. Після поразки армії європейських хрестоносців поблизу від Нікополя 1396 року від османського султана Баязида, іоанніти викупили багато християнських полонених за 30 тисяч дукатів.

29 травня 1453 року Османський султан Мехмед ІІ заволодів Константинополем, наступного року зажадав від іоаннітів данини у розмірі 2000 дукатів, на що отримав зневажливу відмову. У травні 1480 величезне османське військо на чолі з греком Мануїлом Палеологом (Меші-пашею) почало облогу Родосу. Великий Магістр П'єр д'Обюссон (1476-1503 рр.) був поранений у бою, але не припинив керувати обороною. Втративши більшу частину війська та кораблів, Мануїл Палеолог зняв облогу й відступив. Орден здобув перемогу над османами, але зазнав великих людських і матеріальних втрат.

Після падіння Константинополя (1453), родосці стали останнім форпостом християн на Сході. Боротьба Ордену з переважаючими силами Османської імперії тривала майже століття. Після запеклої боротьби Орден був змушений залишити Родос у грудні 1522 року.

У 1523-1530 роках Орден св. Іоана перебував в Італії. В цей же час Ордену належали землі в Триполітанії. 1553 року Триполітанія була захоплена Османською імперією.

1 січня 1523 року Великий Магістр, залишки його лицарства та 4000 родосців на п'ятдесяти кораблях відбули з Родосу. Сім років вони шукали притулку, розробляли плани відвоювання Родосу, просили римську курію надати їм один з островів (Мінорка, Черіго, Ельба), але марно.

В цей період тимчасовий притулок Ордену надав кардинал Джуліо Медичі. Згодом, на прохання папи Климента VII, імператор Священної Римської імперії подарував Йоанітам острів Мальту та місто Триполі. До обов'язків Ордену входило захищати флот імперії, боротися з алжирськими піратами та захищати Європу від османської навали.

Ще в 1530 році імператор Карл V передав острів Мальту Ордену госпітальєрів, а після втрати Триполітанії територія острова остаточно стала притулком Суверенного ордену.

23 березня 1530 року, відповідно до Акту, підписаного у Кастель-де-Франко, орден іоаннітів став сувереном острова, що був переданий йому в довічне володіння на правах вільного лену - з усіма замками, укріпленнями, прибутками, правами і привілеями та з правом найвищої юрисдикції. Формально Великий Магістр ордену визнавався залежним від Королівства обох Сицилій, і тому на знак цієї залежності повинен був щорічно у свято Всіх Святих, 1 листопада, віддавати віце-королю Іспанії як данину білого сокола.

Папа Климент VII затвердив "Акт про Мальту", і 26 жовтня 1530 року Великий Магістр Філіп де Вільє де л'Іль-Адам у супроводі членів Ради та інших головних чинів ордену вступив у володіння островом. З цього дня, за постановою капітулу, орден іоаннітів було перейменовано у "Суверена Мальти".

Проте в цей час в ордені почалися розколи. Ще у 1539 р. лицарі семи із тринадцяти командорств Бранденбурзького бальяжу перейшли у лютеранство і створили самостійну євангелічну гілку йоанітів. З часом до цього бальяжу, в якому з другої половини XVIII ст. владу здобули Гогенцоллерни, приєдналися шведська, голландська, фінська та швейцарська орденська братії. Відносини з Мальтою фактично припинилися, хоча за угодами 1763-1764 рр. бальяж із центром у Зонненбурзі визнавався частиною Мальтійського ордену з правом сплати відповідних внесків. Важкі часи переживав також англійський осередок ордену, в якому до другої половини XVIII століття було офіційно встановлене англіканське Велике Пріорство, що на практиці було непідвладне ордену. Таким чином, наприкінці XVIII століття Мальтійський орден розпався на три самостійні лицарсько-чернецькі організації, що ще більше поглибило занепад і тяжке становище госпітальєрів.

Велика Французька революція 1789 року призвела до остаточного занепаду ордену, адже у Франції були найбільші маєтності йоанітів. Коли у Франції вибухнула революція, сотні лицарів виїхали з Мальти до Європи, аби рятувати й захищати майно ордену на континенті. Декрети 1789 року про скасування десятини та конфіскацію церковного майна позбавили мальтійських лицарів найголовнішого джерела прибутків - доменіальних володінь. Керівна верхівка ордену, який фактично вже не був ні сувереном, ні військовою силою, ані релігійною корпорацією і, за влучним висловом англійського історика Р. Льюка, перетворився на "інституцію підтримання гультяйства молодших нащадків деяких привілейованих родин".

А тим часом Мальта стає притулком контрреволюційної аристократії. На острів переїжджають родини вельможних лицарів, і орден витрачає величезні кошти на їх утримання, хоча сам перебуває у скрутному становищі, спричиненому націоналізацією його майна у Франції.

1798 року Мальту захопили французькі війська генерала Бонапарта. 6 червня 1798 року флот Наполеона з'явився на рейді Мальти. Два судна, якими командував адмірал Брюей, увійшли до Марсаклока під приводом поповнення запасів питної води. Дозвіл було отримано, а через три доби до узбережжя Мальти підійшов увесь французький флот. Того ж дня на острові розпочалось повстання проти лицарської адміністрації. Впродовж 36 годин французи майже без опору оволоділи Мальтою. На борту флагманського корабля "Схід" був підписаний Акт про капітуляцію гарнізону острова. Відтепер вся влада на острові переходила до Франції. Лицарям надавалась можливість виїхати чи залишитись, а натомість французам дозволялось вільно мешкати у Франції, де їх не будуть вважати емігрантами. На Мальті залишилось лише 260 лицарів-іоаннітів.

1800 року французи, у свою чергу, були вигнані англійцями, які окупували острів. Флот Великої Британії, під командуванням адмірала Нельсона блокував Мальту. Щодо Мальти існувала британо-російська конвенція про повернення острова у власність ордену, але російська зверхність над ним стурбувала Лондон. Саме тому, коли 5 вересня 1800 року французький республіканський губернатор Мальти Е. Вобуа капітулював, у Ла-Валетті утвердилось англійське володарювання і англійці відмовились віддавати острів Ордену (тобто, російському імператору).

1 червня 1698 р. на острів Мальта прибув посол Петра І Борис Шеремєтьєв. Цей візит став першим кроком до знайомства Російської імперії з Мальтійським Орденом.

1784 р. на Мальті було відкрито російське генеральне консульство, що мало сприяти досягненню двоєдиної мети Російської імперії у Середземномор'ї: припинення політичних спекуляцій щодо ролі Росії на Мальті та професіоналізація спостережень за Левантом, Південною Італією та Грецією.

У середині 1790-х рр. еліта ордену також прагне зближення з Росією. До Санкт-Петербурга прибуває з візитом граф де Літта, який був свого часу радником Катерини II з морських та міжнародних середземноморських справ. Через його посередництво Великий Магістр де Роган пропонував Павлу І стати захисником-протектором ордену.

Одним з перших кроків нового царя Павла І стало підписання 1797 р. Конвенції між імператором і Мальтійським Орденом. У Росії створилося Велике Пріорство, членами якого могли стати піддані імперії католики; зберігались володіння Ордену в Польщі і Волині; встановлювалися суми виплат казначейства в казну Ордену.

1 червня 1798 р. керівництво Ордену вирішило виділити не-католиків в окремий Пріорат. Того ж року острів Мальта був зданий революційному війську Наполеона майже без опору. Великого Майстра було звинувачено у зраді. Зверненням 7 листопада 1798 р. до Павла І Велике Пріорство Російське надавало йому титул і просило взяти Орден "під свою руку".

29 листопада 1798 р. Павло I видав "височайший Маніфест" про встановлення на користь російського дворянства ордену Св. Йоанна Єрусалимського та Правила для прийняття дворянства Російської імперії в цей орден. Тоді ж Орден Святого Іоанна Єрусалимського стає найвищою нагородою Імперії.

Проте, червневі події на Мальті та капітуляція магістра Гомпеша розлютили Павла І, бо оволодівши островом, французи завдали не лише удару середземноморській політиці Російської імперії, але й особистої образи імператору, виславши російського посланника. Після того як було оголошено, що будь-який корабель під російським прапором, який з'явиться поблизу узбережжя Мальти, буде потоплено, Чорноморська ескадра Росії на чолі з адміралом Ушаковим отримала наказ вирушити до Босфору для боротьби з французами.

Мальтійський хрест було внесено до державного російського герба - він прикрасив груди двоглавого орла та значки гвардійських полків. Мальтійський хрест також отримав значення нагрудного ордена, яким нагороджували за визначні досягнення.

Коли Папу Римського Пія VI сповістили про обрання нового Великого Магістра, його обуренню не було меж. Рим визнав цей акт незаконним.

Після захоплення Мальти англійським флотом у Павла І залишились лише корона та жезл Великого Магістра, але острів йому повертати не збирались. Гніву імператора не було меж: російського посла у Лондоні графа Воронцова негайно відкликали на батьківщину, а британському послу в Санкт-Петербурзі лорду Вордсворту запропонували негайно залишити Росію. У новій ситуації Павло І пішов на зближення з Бонапартом, який ще у липні 1800 р. сповістив царя про згоду повернути Мальту ордену і навіть подарував шпагу, свого часу даровану Папою Левом Х одному з Великих Магістрів іоаннітів. Відтепер Павло І різко змінює курс: нещодавній союзник - Велика Британія перетворився на найзапеклішого ворога. Проте, у ніч з 11 на 12 березня 1801 року Павла І було вбито заколотниками.

Протягом 1798-1817 рр. Орден розташовувався в Росії, у Санкт-Петербурзі, а великим магістром Ордену з грудня 1798 по березень 1801 був імператор російський.

Після вбивства Павла І його наступник Олександр І хоча і підписав Маніфест, у якому підтверджував права та привілеї Ордену, насправді мало цікавився цією справою і навіть не захотів прийняти титул Великого Магістра. Згодом влада конфіскувала орденські землі й споруди, припинилися грошові виплати, було заборонено носити Мальтійські ордени та відзнаки.

Після вигнання з Мальти і відмови російського імператора Олександра І від патронату над Орденом в його суверенних володіннях залишилася лише територія посольства в Римі. З цього часу починається сучасний період історії Ордену Йоанітів.

На початку 1815 року, після закінчення морської війни між США та Великою Британією й укладення Гентської мирної угоди (грудень 1814 р.) у Середземне море ввійшла велика американська військова ескадра. Американці звернулись по допомогу до мальтійських лоцманів та лицарів-іоаннітів. Останніми було надано величезний картографічний матеріал регіонів Середземного моря. На американських суднах радниками були лоцмани-іоанніти. У результаті переможних дій американського флоту правителі Алжиру, Лівії та Тунісу були змушені сплатити величезну контрибуцію США. Незабаром військові операції проти північноафриканських країн та їхніх флотів розпочала об'єднана англо-голландська ескадра, у складі якої теж були іоанніти. Після цього корсарство у Середземному морі було ліквідовано, а країни Магрибу втратили військові флоти.

Після трьох десятиліть мандрів по Сицилії (Катанія, Мессина), Іспанії та Південній Італії Мальтійський орден, а точніше - те, що від нього залишилось, знайшов собі постійну резиденцію у папському Римі. 1834 р. Капітул Ордену переїхав у будинок VII ст., розташований по вул. Кондотті в Римі. Ще одна будівля, що належить Орденові, розташована на Авентійському пагорбі.

Найголовнішим напрямком діяльності ордену стає благодійництво та санітарно-медична служба. Абісинія, американо-іспанська та англо-бурські війни - ось далеко не повний перелік місць діяльності ордену. 1912-1913 рр. - Балканські війни.

У роки I Світової війни Білий Хрест був не менш відомий, ніж Червоний. Сотні стаціонарних і польових госпіталів - ось лише невелика частина діяльності братів-іоанітів. Під час II Світової війни, окрім медичної допомоги, мальтійські лицарі воювали в лавах Руху Опору. Відомим керівником підпілля був кавалер Великого Хреста кардинал фон Галян, єпископ Мюнстера. За особливим наказом Гітлера було страчено 12 лицарів Ордену.

Мальтійський Орден досі є суб'єктом міжнародного права, провадить активну доброчинну діяльність. Він не здійснює функцій влади, але має право активного та пасивного посольства. Посли Мальтійського Ордену акредитовані в декількох країнах та належать до дипломатичного корпусу цих країн. У свою чергу посли цих країн акредитовані у Мальтійському Ордені. Орден має своїх представників у Червоному Хресті, Міжнародній організації в справах біженців.

Розквіт Ордену пов'язаний з епохою Хрестових походів (1096-1291 рр.). Із усіх орденів госпітальєри є, мабуть, найстаршим[джерело? ] з відомих дванадцяти чернечо-рицарських орденів середньовіччя. Із цієї дюжини найпомітніший слід в історії середньовіччя взагалі, і зокрема, в історії Хрестових Походів залишили три: госпітальєри, тамплієри і тевтони. Орден Тамплієрів припинив своє існування в першій половині XIV століття, два інших існують і досі, хоча й не відіграють нині помітної політичної чи військово-політичної ролі: вони, радше, перетворилися на добродійні громадські організації, тобто повернулися до того стану, з якого починалися.

Відмінною ознакою госпітальєрів є білий восьмикінечний хрест на чорному плащі. Цей знак відомий також під назвою "мальтійський хрест". Приблизно з середини XII століття білий восьмикінечний хрест носять на грудях на червоному супервесті (суконний жилет, що повторює крій металевої кіраси та вдягається поверх кіраси або замість неї).

Спочатку для вступу до лав лицарів-госпітальєрів не вимагалося жодних доказів шляхетного походження: наявність дорогої зброї, захисних обладунків, бойового коня вже означало шляхетність. Нерідко для виконання військових завдань тимчасово залучалися і лицарі, які не належали до братерства. Проте, до 1206 року члени Ордену вже поділявся на класи:

до першого належали лише лицарі. Керівництво обирали тільки з їхнього складу;

до другого класу належали орденські священики, так звана службова братія (сержанти), співробітники госпіталів;

до третього класу належав персонал обслуги. Останній клас обітниць чернецтва не давав; у боях брали участь лицарі та сержанти.

Окрім братів деякі привілеї та захист Ордену отримували також так звані "побратими" ( лат. confratres ) і "дарувальники" ( лат. ), тобто ті, хто допомагав Ордену або безпосередньою участю в бойових діях або ж матеріально. Цієї системи в інших орденах не було. Орден дуже швидко став могутньою військово-чернечою організацією. Його військова міць вже в 1136 році спонукала короля Єрусалиму передати госпітальєрам фортецю Бетгемлін ( Bethgibelin), важливий стратегічний пункт на південному кордоні, що служив захистом порту Ашкалон. Госпітальєри власним коштом укріпили й розширили фортецю.

Дуже швидкий розвиток військово-чернечих орденів на початку XII століття, і ордену госпітальєрів, зокрема, пояснюється тим, що монархи і великі феодали того часу були добрими воїнами, часто непоганими воєначальниками, але зовсім невдалими адміністраторами. Можна сказати, що всі вони були просто розбійниками в королівських мантіях. Завойовувати території і фортеці вони вміли, грабувати їх теж. Але XII століття було століттям становлення державності. Суспільний розвиток вимагав стабільних меж, законів, стабільності країни. І лише військово-чернечі ордени зі своїми ретельно розробленими статутами і членами, які навчилися їх дотримуватися, пов'язані єдиною метою, без особистих інтересів, скріплені дисципліною, маючи в розпорядженні постійне навчене і згуртоване військо, могли бути і були насправді зародками виникнення держав.

Саме це привертало до орденів і королів, що бачили в цих організаціях свою опору, і спроможних людей, що шукали надійного захисту від свавілля крупних феодалів, і католицьку церкву, що вбачала в орденах засіб зміцнення влади папського престолу. Госпітальєри, були добрими адміністраторами, привертали до роботи видатних будівельників, медиків, архітекторів, зброярів того часу, створювали мережу укріплених пунктів на кордонах королівства, організували власну прикордонну службу, перешкоджаючи проникненню до країни мусульманських загонів.

Госпітальєри брали активну участь в Другому хрестовому поході, вносячи в ряди хрестоносців елементи порядку, організованості, що допомогло здобути низку перемог. Проте похід закінчився провалом. У досить таки тривалий півстолітній проміжок часу між закінченням другого Хрестового походу ( 1148) і початком третього Хрестового походу ( 1189) історія північної Африки багата подіями боротьби між християнами і мусульманами. Тут було все - і люта жорстокість і тих, і інших; і виникнення союзів, і зрада, і успішні штурми міст як з одного боку, так і з іншого. У всіх цих подіях госпітальєри брали якнайактивнішу участь. 1177 року госпітальєри разом з тамплієрами беруть участь в битві при Аскалоні та роблять істотний внесок у перемогу християн. Мусульмани на чолі з Атабеком Нуретдіном зуміли організувати відсіч хрестоносцям: 1154 року Нуретдін опанував Дамаск і почав наступ на Єрусалимське королівство.

В цей період розвиваються досить тісні зв'язки між Мальтійським орденом та Запорізькою Січчю. Хоча офіційно Мальтійський Орден на українських землях з'явився 1609 року, контакти мали місце й раніше. Князь Дмитро Вишневецький, який організовував Запорізьку Січ, розбудовував її за зразком Мальтійського Ордену. Одним з підтверджень цьому є зображення на козацьких корогвах та іншій атрибутиці, а також на козацьких (надгробних) хрестах мальтійських хрестів.

З 1609 року, на території сучасної України, Мальтійський Орден мав Волинське пріорство, створене на землях князя Януша Острозького, який заповів Орденові свій маєток. Польський Сейм офіційно дозволив створення Волинського Пріорства.

Дослідники кажуть, що багато козаків належали до цього лицарського ордену. "Мальтійцями" (членами ордену) також було багато представників української шляхти, деякі з них навіть заповідали свої маєтків на території України ордену, наприклад, у Корсунь-Шевченківському, Коростишеві та на Поділлі. 1609 року князь Януш Острозький заповів свій маєток на Волині у спадок Мальтійському ордену, заснувавши майорат (ordinatio) "Острозької ординації".

Відомий французький історик та мандрівник П'єр Шевальє прямо порівнював Запорізьку Січ з Орденом Святого Іоана Єрусалимського (Мальтійським Орденом).

Сліди козаків-запорожців простежуються й на Мальті та на першобатьківщині Орденського лицарства - в Єрусалимі, де у храмі Гробу Господнього й досі зберігається подарована гетьманом Мазепою чаша з чистого золота. Українських козаків добре знали й на самій Мальті. Був на острові гостем у Мальтійського Ордену й Дмитро Вишневецький, вивчаючи лад та устрій Ордену. Запорожці їздили на Мальту вивчати мальтійське військове мистецтво, а мальтійці приїздили на Запоріжжя вивчати козацьке. У столиці Мальти Валетті стоїть пам'ятник запорожцю.

Після розгрому Запорозької Січі та окупації Правобережжя російськими військами, на початку 80-х рр. XVIII ст. за наказом цариці Катерини II на користь Мальтійського ордену було вирішено комплекс спірних питань щодо власності лицарів у Речі Посполитій та на теренах України, адже орден існував тут більш ніж 200 років. Водночас було засновано Велике Польське пріорство у складі шести командорств. Засноване 14 грудня 1774 р, його існування було послідовно затверджено Польським Сеймом 18 жовтня 1776, папою Пієм VI, 26 вересня 1777 та Великим Магістром фра Еммануелем де Роганом 17 листопада 1777 р.

# data[].attributes.attachment_link.title
Госпітальєри

# data[].attributes.attachment_link.description
О́рден кавале́рів свято́го Йоа́на ( лат. Ordo Equitum Sancti Johannis ) - чернечий лицарський орден Римо-Католицької церкви заснований у 1099 році. Члени ордену - іоані́ти або госпітальє́ри. Орден мав власну державу в Єрусалимі, на острові Родос, на острові Мальта. Орден Госпітальєрів відомий під цілою низкою назв, які змінювалися з часом.

# data[].attributes.headline
Тевтонський орден

# data[].attributes.subject
Тевтонський орден

# data[].attributes.body
Орден був утворений у 1199 р. Але лише через багато років тевтонцям удалося домогтися таких привілеїв, які мали їхні «брати» - лицарі, наприклад тамплієри або іоанніти.

# data[].attributes.attachment_link.title
загружено (1)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Орден братів німецького Дому святої Марії в Єрусалимі ( лат. Ordo domus Sanctae Mariae Theutonicorum Ierosolimitanorum , нім. Orden der Brüder vom Deutschen Haus St. Mariens in Jerusalem ), більш відомий як Тевтонський орден ( лат. Ordo Teutonicus ) - чернечий лицарський орден Римо-католицької Церкви, заснований у ХІІ столітті, що складався переважно з вихідців із "тевтонських" (східно-німецьких) земель.

Орден брав участь у хрестових походах, а також відіграв значну роль у християнізації Східної Європи та поширенні західноєвропейських звичаїв на її теренах.

Нова установа зі статусом духовного ордена була затверджена одним із лідерів німецьких хрестоносців, князем Фрідріхом Швабським ( Fürst Friedrich von Schwaben) 19 листопада 1190 року. Після взяття фортеці Акра засновники ордену влаштували у місті першу свою резиденцію.

За іншою версією, під час 3-го хрестового походу, коли лицарі атакували Акру, купці з Любека і Бремена заснували польовий госпіталь. Герцог Фрідріх Швабський перетворив госпіталь у духовний Орден, на чолі якого став капелан Конрад. Орден підпорядковувався місцевому єпископу й був відділенням ордену Іоаннітів.

Папа Римський Климент III утвердив Орден як "fratrum Theutonicorum ecclesiae S. Mariae Hiersolymitanae" (Братерство Тевтонське церкви Святої Марії Єрусалимської) своєю папською буллою від 6 лютого 1191 року.

5 березня 1196 в храмі Акри[якому?] відбулася церемонія реорганізації Ордену в духовно-лицарський орден. На церемонії були присутні магістри госпітальєрів і тамплієрів, а також світські й духовні особи Єрусалима. Папа Римський Іннокентій III підтвердив цю подію буллою, датованою 19 лютого 1199, і визначив такі завдання Ордену як захист німецьких лицарів, лікування хворих, боротьба з ворогами католицької церкви. Орден був підвладний Папі Римському й імператорові Священної Римської імперії.

Під час 3-го хрестового походу, коли лицарі взяли Акру, польський лікар Криштоф Юрцев (його дружина походила з багатої українсько-польської сім'ї; володіла землями сучасної Холмщини) і німецький купець Лореаф заснували госпіталь[джерело? ]. Пізніше Лореаф перетворив його на духовний Орден, на чолі якого став Конрад. Орден підкорявся місцевому єпископові і був відділенням ордену Іоаннітів.

Офіційна назва латинською мовою - Fratrum Theutonicorum ecclesiae S. Mariae Hiersolymitanae (оскільки ця організація була створена як католицька, а латинська є офіційною мовою католицької церкви).

Повна назва Ордену німецькою - Brüder und Schwestern vom Deutschen Haus Sankt Mariens in Jerusalem. Скорочений варіант назви - Der Deutsche Orden

Найвищі керівники в Ордені за різних обставин і в різні часи носили такі найменування (титули):

Meister - "майстер", "керівник", "голова". В українській історичній літературі зазвичай уживається термін "магістр".

Großmeister - "великий майстер", "найвищий керівник", "верховний вождь". В українській історичній літературі зазвичай уживається те само німецьке слово в українській транскрипції "Гросмайстер" або ж "Великий магістр".

Landmeister - "Ландмайстер". Титул використовувався також у вигляді Administrator des Hochmeisteramtes in Preußen, Meister teutschen Ordens in teutschen und walschen Landen, що можна перекласти як "Адміністратор Головного Магістрату в Прусії, магістр тевтонського Ордену в тевтонських і підконтрольних Землях (Областях)".

Hoch- und Deutschmeister - "Верховний магістр і магістр Німеччини"

Hochmeister -"Великий магістр", але частіше уживається в транскрипції як "Гохмайстер"

Інші старші керівники в Ордені:

Kommandeur - "командор", хоча суть цього слова означає "командувач", "командир".

Capitularies - "капітульєр". Суть титулу - керівник капітули (зборів, наради, комісії).

Rathsgebietiger - Можна перекласти як "член Ради".

Deutschherrenmeister. На українську не перекладається. Означає приблизно "Головний магістр Німеччини".

Balleimeister - "магістр маєтку (володіння)".

У ХІІ-ХІІІ століттях вплив і багатство Тевтонського ордену були помічені багатьма державами, охочими під прапором "боротьби з язичниками" розправитися із своїми політичними супротивниками. Великий вплив мав тодішній голова тевтонців - Герман фон Зальца ( Herman von Salza, 1209- 1239), який був великим землевласником та довіреною особою імператора, а з 1222 року навіть став посередником у відносинах імператора Фрідріха II і Папи Римського. У 1211 році король Угорщини Андрій II запросив лицарів для допомоги в боротьбі з войовничими гунами ( половцями). Тевтонці розмістилися на межі Трансильванії, отримавши при цьому значну автономію. Проте надмірні апетити та бажання бути незалежними від короля привели до того, що у 1225 році Андрій II зажадав від лицарів покинути його землі.

Тим часом 1217 року Папа Римський Гонорій III оголосив похід проти прусських язичників, на землі яких претендував польський князь Конрад I Мазовецький. У 1225 році князь попросив допомоги у тевтонських лицарів, обіцяючи їм володіння містами Кульм і Добринь, а також збереження за ними захоплених територій. Тевтонські лицарі прибули до Польщі в 1232 році, осівши на правому березі річки Вісли. Тут був побудований перший форт, на місці якого з часом виникло місто Торунь. При просуванні на північ були засновані міста Хелмно і Квідзин. Тактика лицарів була однаковою: після придушення місцевого язичницького вождя населення насильно наверталося в християнство. На захопленому місці будувався замок, навколо якого прибулими німцями починалося активне освоєння сільськогосподарських земель.

Незважаючи на активні дії Ордену в Європі, його офіційна резиденція (разом з Великим Магістром) знаходилася в Леванті. У 1220 році Орден викупив частину земель у Верхній Галілеї і будує фортецю Штаркенберг. Тут розташовувався архів Ордену і його скарбниця. Лише у 1271 році, після взяття фортеці мамелюцьким полководцем, Бейбарсом, резиденція Ордену переїхала до Венеції. У 1309 році столицею Тевтонських лицарів стало місто Марієнбург (нім. "Замок Марії"; польська назва - Мальборк). Поступово під владу Тевтонського ордену потрапила вся Пруссія. У 1237 році Тевтонський орден злився із залишками Ордену Мечоносців, тим самим отримавши владу і в Лівонії. При загарбницькому поході на Гданськ у 1308 році під гаслом "Jesu Christo Salvator Mundi" (Ісус Христос Рятівник Світу) було знищено майже все слов'янське населення міста (близько 10 тисяч жителів), на захоплені польські землі переселялись селяни з німеччини. До того ж часу відноситься і загарбання Орденом Східного Помор'я, що мало велике політичне значення оскільки захоплення вже не переслідувало релігійних цілей. Таким чином, до кінця XIII століття орден фактично стає державою. До середини XIII століття, внаслідок IV хрестового походу, відбулося остаточне розмежування церкви та військово-лицарських орденів, і тевтонці повели активний наступ на схід, підтримуючи давню німецьку ідею витіснення слов'ян і балтів "Drang nach Osten".

Підкорення естів у першій половині ХІІІ ст. призвело до перших зіткнень Ордену з боярською Новгородською республікою. Перша сутичка відбулась у 1210 році, а вже 1224 року тевтони захопили стратегічно важливий пункт новгородців - місто Тарту (до того Юр'Їв) на узбережжі Фінської затоки. Протистояння з Новгородом відбувалося за сфери впливу у Прибалтиці, проте до 1240-х років виникла реальна загроза скоординованої атаки всіх західних сил проти власне руських земель, ослаблених монгольським нашестям та численними міжусобицями. У кінці серпня 1240 року орден, зібравши німецьких хрестоносців Прибалтики, данських лицарів з Ревеля і заручившись підтримкою папської курії, увійшов у псковські землі і захопив Ізборськ. Спроба псковського ополчення відбити фортецю, закінчилася поразкою. Лицарі, взявши в облогу Псков, скористались зрадою серед міщан і зайняли місто. Далі лицарі вийшли на кордони Новгородського князівства і побудували фортецю в Копор'ї. До Новгорода прибув Олександр Невський, і в 1241 він стрімким рейдом звільнив Копор'є. Після цього повернувся до Новгорода, де провів зиму, чекаючи прибуття підмоги з Владимира. У березні об'єднане новгородсько-владимирське військо звільнило Псков. Вирішальна битва відбулася 5 квітня 1242 на Чудському озері. Баталія закінчилася нищівною поразкою лицарів. Орден вимушений був укласти мир, за яким хрестоносці відмовилися від домагання на руські землі.

Найбільшого натиску ордену у ХІІІ-XIV століттях зазнало лише нещодавно утворене Велике князівство Литовське. Боротьбу з орденом почав сучасник Олександра Невського литовський князь Міндовг. Він завдав лицарям двох нищівних поразок у битві при Саулі у 1236 і в битві біля озера Дурбе в 1260 роках. Наступники Міндовґа - князі Гедимін і Ольгерд перетворили Велике князівство Литовське у найбільшу державу Європи, яка, проте перебувала у постійних конфліктах з Тевтонським Орденом.

У XIV столітті Орден здійснив понад сотню походів на територію Литви. Ситуація покращилася лише починаючи з 1386 року, коли литовський князь Ягайло прийняв католицизм і одружився зі спадкоємицею польського трону, королевою Ядвігою Анжуйською. Це поклало початок зближенню Литви і Польщі, які в подальшому спільно протистояли натиску тевтонських лицарів на схід.

З початку XV століття, після подальшого зближення Великого князівства Литовського з Польським королівством, Орден почав зазнавати труднощів у своїх агресивних східних кампаніях. 1410 року об'єднані війська польські та литовсько-руські війська завдали нищівної поразки армії Ордену в Грюнвальдській битві. Загинуло понад двісті лицарів, а Тевтонський орден втратив репутацію непереможної сили. Польсько-литовським військом командували король Ягайло і його двоюрідний брат, великий князь литовський та руський, Вітовт. У складі об'єднаного війська воювало і чимало руських лицарів з земель України та Білорусі, а також чехи (саме тут майбутній лідер гуситів, Ян Жижка втратив своє перше око) і татарська гвардія литовського князя.

У 1411 році після двомісячної облоги Марієнбурга, що так і не увінчалася успіхом, Орден виплатив контрибуцію Великому Князівству Литовському, після чого між сторонами було підписано мирний договір, проте дрібні сутички час від часу відбувалися і після цього.

З метою реформування Ордену правитель Священної Римської імперії, Фрідріх III організував Лігу Пруських держав. Це спровокувало Тринадцятирічну війну, з якої Польща вийшла переможницею. А це, у свою чергу, призвело до того, що 1466 року Тевтонський орден вимушений був визнати себе васалом польського короля.

1525 року великий магістр Ордену, Альбрехт Гогенцоллерн перейшов у протестантизм і перетворив орден на світську державу - залежне від Польського королівства (до 1657) герцогство Пруссія.

Орден поклав початок формуванню прусського землеволодіння, основаного на владі великих поміщиків (юнкерів), появі знатних дворянських родів. Проте, посилення політичної та економічної влади дворян сталось не відразу. На початку освоєння прусських земель орден сам займався сільським господарством у великих розмірах, але для обробітку землі у помістях потрібна була селянська праця. Виходячи з цього, орден розумно поширив систему німецького землеволодіння, що існувала на заході на завойованих територіях, зв'язуючи право володіння землею з обов'язками феодалів і селян.

Документом про передачу землі служила орденська грамота, яка рахувалась тимчасовою основою управління аграрним сектором. У ній фіксувалися кордони земельної ділянки, правова форма володіння . Земельна ділянка могла бути виділеною у вигляді помістя німецькому дворянину як нагорода за добру службу. Для швидкого освоєння земель орден нерідко віддавав їх великими шматками, оскільки часто вистачало колоністів.

Велика частина орденських земель розділялася між податними селами. У першому випадку грамота ордену вручалася безпосередньо власнику помістя. Селяни цих сіл отримували грамоту через локатора, який призначався з числа німецьких колоністів. Йому виділялась земельна ділянка визначеної площі для розподілу серед інших колоністів, що об'єднувалися в село й общину. За цю роботу локатор сам отримував землю (6-10 хурів), яка звільнялась від податків, і оголошувався спадковим старостою. Ця посада була його власністю. Він міг її продати чи подарувати. Староста слідкував за порядком у селі, за своєчасною сплатою податків і десятини, накладав штрафи на боржників, розв'язував конфлікти між селянами.

Землі роздавалися за Кульмським і Магдебурзьким правом. Кульмське право - це фактично міське право, джерелами якого були Сілезькі золоті, Фрайберзькі срібні, Магдебурзькі та Фламандські правові норми, що найбільше відповідали інтересам нової спільності - міщан. Його отримали перші орденські міста Кульм (нині Хелмно) і Торн (нині Торунь, обидва - в Польщі). Стосовно орденських помість і сіл воно використовувалось лише в тій частині, яка регулювала відносини між селами і в середині них, між орденом і землевласниками. Кульмське право спочатку поширювалося тільки на німців. За цим правом господар ділянки міг передавати її у спадок дітям чи родичам і перші вісім - десять років взагалі не платив десятину з врожаю, щоб добре опанувати свій наділ і зробити його якнайродючішим.

Зміни після битви під Грюнвальдом

Після битви під Грюнвальдом, коли було сильно підірвано економічні позиції ордену, частіше стало застосовуватись Магдебурзьке право. Його основна відмінність полягала в іншому порядку успадкування землі, за яким спадкоємцем міг стати син лише господаря. В іншому випадку помістя ставало власністю ордену. Магдебурзьке право охоплювало ширше коло громадсько-правових відносин - встановлювало міру кримінального покарання, норми діяльності купецьких корпорацій. Магдебурзьке право на відміну від Кульмського сприяло розвитку великого землеволодіння. За ним власники великих помість отримували повну юрисдикцію над своїми підданими, могли чинити над ними без будь-яких обмежень суд і розправу. Кульмські дворяни мали лише право на "малий суд" за незначні провинності. Проте помістя, що передавалися за Магдебургським правом не були ленними володіннями, але їх власники повинні були служити ордену. Тому колоністи надавали перевагу землі з Кульмським правом, яке передбачало кращі перспективи.

У період посиленого залучення колоністів на завойовані орденом землі німецькі селяни знаходилися у кращому становищі ніж дворяни, оскільки вони були звільнені від участі у воєнних походах ордену, не притягувалися до будівництва і в значній мірі користувалися плодами своєї праці на землі. Тільки в другій половині XV ст. на селян німецьких земель був покладений обов'язок виставляти одного воїна з кожних 10 хурів (170 га) землі.

Привілейовані умови ведення німецьких селянських господарств вказує на те, що вони були вигідні ордену, тому що їх сукупний землеробський продукт спочатку був основним капіталом, що давав сировину, матеріали, засоби до життя не лише всім зайнятим в землеробстві, але й населенню країни в цілому. Крім того, більшість селянських господарств в умовах простого товарного виробництва розвивало так звану домашню промисловість, яка давала їм необхідні ремісничі продукти і тим самим сприяла розвитку ремесла в державі.

Свої правила землеволодіння встановлювали єпископи разом з соборними капітулами. Більша частина їх земель передавалась поселенням на умовах лену, тобто під визначені воєнні й адміністративні обов'язки, хоча, як правило, ленники отримували землю в абсолютну власність, що обкладалась податками. Отримуючи землю, ленники зобов'язувались захищати резиденцію єпископа від ворогів. Проте службу можна було замінити грошима. Єпископські ленники не отримували судової влади над своїми підданими.

Орден розумів необхідність створення міцного поміщицького та селянського стану та підвищення статусу нових сіл для зміцнення соціальної бази свого панування і господарського розквіту розореної війнами землі. Тому періодично вносились у прив'язані до земельних володінь обов'язки та платежі зміни, що визначалися становими відмінностями та заслугами. Та завжди орден будував свої стосунки з сільським населенням, керуючись своїми інтересами та силою.

Заселяючи країну, орден не міг ігнорувати існування на території Пруссії корінних жителів. Частина місцевої знатті користувалась пільгами і могла мати помістя з напівнімецьким правом. їх помістя складалися з двох частин: із володінь язичницької пори та наділів отриманих від ордену. За першу частину, на вимогу ордену, вони зобов'язані були сплачувати десятину. За свої заслуги перед орденом прусська знать (вітинги) отримувала наділи з прусськими сім'ями, які працювали на них. Ці сім'ї ставали кріпаками нового поміщика. Орден дуже цінував вітингів, які допомагали йому в утвердженні своєї влади на місцях.

Тяжким було становище прусських сіл, які повністю знаходились у повній економічній залежності від ордену. Вони повинні були відпрацьовувати панщину та сплачувати оброк. Спеціальний чиновник (камергер) слідкував за тим, щоб прусси виконували свої повинності при дворах та полях орденських помість. Клаус Ріль, аналізуючи діяльність Німецького ордену в колонізації Пруссії, стверджував, що спочатку орден робив відмінності між німецькими та прусськими селами. Але вже в XIV ст. ці відмінності зникають. Цей процес посилився в XV ст., коли в наслідок несприятливої політичної обстановки, орден при заселені пустощів почав відчувати нестачу німецьких поселенців. Проте це не було визначальним у становищі прусських селян, тому що їх кріпосна залежність не тільки не послаблювалась, а, навпаки, посилювалась. Якщо відмінності нівелювались то головним чином між дрібними прусськими і німецькими землевласниками, для яких національна приналежність у порівнянні з життєвими проблемами відходила на задній план.

Це стало помітним особливо в другій половині XV ст., коли різко посилилась влада дворян. Після тяжкої тринадцятилітньої війни з Польщею орден не зміг розрахуватися з найманцями за службу грішми і як винагороду запропонував їм натуральну оплату. Керівники загонів найманців, що мали дворянські титули, отримали у володіння великі масиви землі і багато сіл. Фактично було покладено початок радикальним змінам в аграрних відносинах. Саме тоді в Пруссії й виникає кріпосне право.

Ще в 1412 р. магістр заборонив селянам селитися в містах без дозволу поміщика-землевласника. Заборона була підтверджена в земельному порядку ордені 1445 р. У випадку самовільного виходу селян до міста їх силою повертали назад до господаря, який мав право покарати їх. В 1503 р. магістр видав указ відповідно до якого наймити, що не працювали більше 13 днів підлягали арешту. В 1525 р. після падіння орденської держави герцог Альбрехт Бранденбурзький завершив справу магістрів по закріпаченню селян. Він підписав кілька земельних законів, за якими залежний селянин вже не міг перейти до іншого господаря без письмового дозволу свого хазяїна. Вводились повинності і для селянських дітей, які теж не мали місця на стороні без згоди поміщика.

Останні десятиліття правління ордену

В останні десятиліття правління ордену великі землевласники почали проявляти рішучий вплив на прийняття земельних законів і оформились, по суті, в правлячий стан. Його представники призначались радниками магістрів, Верховного суду, главами відомств (амтів). Лише Кьонінг протестував проти зростання влади дворянства, але без особливого успіху. І хоча процес був спірним, розраховуватись за борги довелося знову за рахунок селян.

Формування прусського землеволодіння сприяло розвитку сільського господарства в орденській державі. До 1410 р. в Пруссії було засновано близько 1400 сіл, не рахуючи тих, що вже існували. Поміщики і селяни вирощували жито, пшеницю, ячмінь, овес, бобові, прянощі. Наприкінці XIV- початку XV ст. виробництво зерна в Пруссії вже переважало внутрішнє споживання і хліб став предметом експорту. На території орденської держави діяло близько 400 млинів, що належали лицарям. Вони виробляли борошна на п'ятисот тисячне населення. Орден всіляко заохочував розвиток тваринництва. Гросмейстер Конрад фон Юнгінген для поліпшення племінного стада виписував племінну худобу з інших земель, зокрема, з Голландії. У селян було більше 60 тисяч овець, але шерсть експортувати заборонялось, оскільки Пруссія сама виготовляла сукно на вивіз. У південних районах розвивалось виноградарство і садівництво.

Займались сільським господарством і міщани. Майже кожен з них мав земельну ділянку і міг утримувати худобу за це вони сплачували місту податок, частина якого йшла на утримання пастухів.

Правління Конрада фон Юнгінгена

Важливу роль у поповнені продовольства мало внутрішнє рибальство. Встановивши свою юрисдикцію на території прусів, орден визначив умови риболовлі в ріках і водоймах. Грамотами визначались межі риболовлі в ріках. Маленькі водойми віддавалися у володіння цілими, а великі - ділились між селами. В міру зміцнення влади ордену скорочувались пільги на рибну ловлю, зокрема, у великих озерах. Регулювалась рибна ловля і в затоках.

Прусські ліси, особливо на кордоні з Литвою, були багаті на дичину. Тут водились зубри, ведмеді, бобри, кабани, куниці тощо. Орденські правителі мали фіскальні права на ліси та пасовища, що приносило їм великі доходи.

При Конраді фон Юнгінгені вперше у Східній Пруссії стали розроблятися методи боротьби зі стихійними лихами. Почали будуватися дамби, шлюзи на річках. Було створене особливе управління з осушення і зрошення земель. Міста і села зобов'язані були слідкувати за чистотою рік і озер. Контроль за виконанням цього рішення здійснював спеціальний чиновник. Для поліпшення судноплавства будувались канали, особливо на річках несприятливих для судноплавства. У 1689 р. розпочинається будівництво каналів, яке завершилось в 1697 р. Введення їх в експлуатацію мало велике значення для економіки Пруссії. Інтенсивним стає сплав лісу, прискорився рух російських та польських товарів у Кенінсберг, пожвавилась внутрішня торгівля.

Ремесло зосереджувалось головним чином в містах і мало цеховий характер. У трьох містах Кенігсберга (Альштадті, Кнайпхофі, Льобеніхті) було 30-40 ремісничих цехів. Основу міської економіки складало просте товарне виробництво. Майстри мали невеликі підприємства з підмайстрами та учнями. Особливо швидкими темпами розвиваються пріоритетні галузі ремесла - деревообробка і будівництво. Остання галузь ремесла мала привілейований статус. Мулярі, каменярі та інші будівельники отримували від міста поденну платню.

Цінувались в орденській державі столярі, різьбярі по дереву та майстри - ювеліри. Цікаво, що вартість ювелірних виробів визначалась не художньою цінністю, а вагою дорогоцінних металів закладених у вироби, тому майстри не особливо намагалися демонструвати свою справжню майстерність.

Орден виступав монополістом у справі добування, обробітку і збуту "соляного каменю". Довгий час орден не дозволяв створювати в країні цехів по його обробці, тому що це вважалося підривом фінансового становища країни. Існували цехи лікарів та аптекарів, музикантів. Виникали великі купецькі і міські цехи, які вимагали спеціалізації виробництва. По всій Пруссії зустрічалися підприємства м'ясників, цирульників, взуттєвиків. В прибережних містах процвітали цехи морських та річкових човнярів. У великих кількостях виготовлялось пиво. В одному лише Данцігу нараховувалось 416 пивоварень. Броварство стало національним елементом життя підданих.

Ремісничі цехи розробляли свої професійні статути, які регламентували їх внутрішнє життя, контроль за якістю продукції. Статути повинні були відповідати не лише особистим інтересам членів цеху, а й враховувати державні інтереси.

За недотримання уставних правил застосовувались штрафи. Чітке уявлення про це дає статут цеху м'ясників м. Шіппенбайля, затверджений курфюрством у серпні 1666 р. Документ фактично розкриває спосіб життя і праці ремісників Пруссії.

В уставі зазначалось, якщо майстер бере учня зі сторони, учень повинен заплатити цеху 40 грошів і виставити бочку пива. Хто не вносить орендну плату за свої бойні у розмірах, встановлених головним цехом, повинен сплатити штраф 60 грошів. Майстер міг володіти лише однією бойнею. Для ліквідації конкуренції заборонялося в радіусі однієї милі продавати м'ясо іншим особам, а також привозити на ринок не солене м'ясо. За неявку майстра на щоденну вранішню нараду цеху передбачався штраф у розмірі 6 грошів. Якщо порушник відмовлявся сплачувати штрафи його притягував до відповідальності магістрат, який зі свого боку теж накладав штраф у подвійному розмірі. Вся сума штрафів ділилася на три частини: одна - йшла правлінню, друга - магістрату, третя - цеху.

Взагалі список ремесел, що знайшли розвиток у Пруссії досить широкий, але мало чим відрізнявся від інших країн. Був попит на цирульників, хірургів, інших медиків, візити яких оплачувались дуже дорого. Поряд з морським розвивалося річкове суднобудування. Для органів управління ордену необхідні були писарі, землеміри, а для існуючих церков, замків, міських будинків і споруд - архітектори, скульптори, живописці, які, як правило, отримували за свою роботу щедру винагороду.

Весь режим середньовічної регламентації в орденській державі сприяв виробленню таких відмінних рис у способі життя німецької нації як консерватизм і стабільність. На відміну від Англії, де вже у XVII ст. розпочалася промислова революція, в Пруссії цехова система з перевагою ручної праці збереглася аж до ХІХ ст. Розвиток мануфактури гальмувався цеховими привілеями, численними місцевими і провінційними митними зборами.

Орден всіляко заохочував розвиток торгівлі. Розквіт її припав на період правління фон Кніпроде, коли магістр дозволив трьом містам Кенігсберга ввійти в Ганзейський торговий союз, що відразу ж оживило економічне життя ордену. Кенігсберг поступово перетворився у торгового посередника між європейським сходом та Польщею, Росією та Литвою.

Аналізуючи становище торгівлі в орденській державі, з'являється думка про невідповідність духовного призначення монахо-лицарського товариства й розмаху його комерційної діяльності з метою досягнення максимального прибутку та накопичення багатства. Деякі історики звинувачували орден у фальсифікації були папи Олександра IV від 6 серпня 1257 року про торгові привілеї для тевтонів. Власне сумніву піддавався текст, який був дослівно повторений грамотою папи Урбаном IV в 1263 р., і не містив суттєвих обмежень ордену на широку торгівлю. Проте на сьогодні доведено, що обидві грамоти справжні. Урбан розумів, що утвердитись в Пруссії як сильна християнська держава на основі права з іншими державами орден міг лише при умові входження його в міжнародну торгівлю як необмеженого виробника й покупця.

Кенігсберг серед інших міст-членів Ганзи займав досить скромне місце. Найбільшою його торговою фірмою був торговий дім, який вів широку торгівлю при посередництві кенігсберзького та марієнбургзького "гросшеферів" (орденська посада для керування всіма торговими операціями). Його товарообіг переважав всіх разом взятих торговців міста. У Кенігсберзі починався відомий ще прусам "бурштиновий шлях". Він перетинав Претель, де проходив кордон морського і річкового судноплавства. І хоча великі судна зазвичай розвантажувались в Пілау, ганзейські купці за допомогою лоцманів заходили і в кенігсберзький порт. Кенігсберзький торговий дім укладав угоди на постачання сільськогосподарської продукції, копченої, в'яленої та солоної риби від Нідерландів до Новгорода, Бреслау, Лемберга. Найвигіднішим був збут бурштину. Торговий дім закуповував сировину і вироби з бурштину у маршала ордену і з великою вигодою для себе перепродував їх в інші країни. Маршал в свою чергу мав справу з управителем фортеці Лохштед. Бурштиновий намісник, як його називали періодично, поставляв "сонячний камінь" у замок.

Кенігсберзькі купці не були єдиними посередниками в торгівлі бурштином. Частина бурштину потрапляла для продажу до Львова, де німецькі та вірменські купці скуповували його і поставляли на Близький та середній Схід. Найбільший прибуток торговий дім отримував з продажі прекрасних трояндових вінків із бурштину. Але й необроблений бурштин мав великий попит. Велика кількість його вивозилась в Любек і Брюгге, де йшов на виготовлення чоток. В середньому за рік агенти торгового дому поставляли в ці міста ЗО бочок бурштину. Отримували вони за нього в 2,5 рази більше ніж дім платив маршалу ордену. За отримані гроші торговий дім закуповував за кордоном сукно, прянощі, вино, папір, залізо тощо. Частина прибутку йшла на утримання гарнізонів і фортець.

З 1392 року оживилась торгівля Пруссії з Фландрією. В Прусію поставлялось голландське сукно, масло, рис, сіль та інші товари. Проте морська торгівля була пов'язана з ризиком оскільки на морі хазяйнували пірати. Це призвело до того, що в Любеку змушені були заборонити плавання ганзейських кораблів у Фландрію, особливо у порт Свен. Це змусило гросмейстера віддати розпорядження про супровід купецьких кораблів військовими суднами.

Дещо по іншому складалися торгові відносини Ганзи і Англії. В цій країні ганзейські купці були обмежені в своїх правах, а товари обкладалися високим митом. У відповідь на це Ганза ввела заборону на ввіз англійського сукна. В 1398 році торговельні зносини між орденом і Англією припинилися. Лише в 1403 році після переговорів між послами ордену і англійського двору вирішено було відновити взаємовигідні морські перевезення товарів. 8 жовтня 1405 року з'явився договір між орденом і Англією. На взаємній основі купцям гарантувалася свобода заходу суден в порти обох країн і продаж товарів в будь- якому місті. Напруженість у політичних відносинах довгий час заважала торговим відносинам з Польщею. Лише в 1398 році, коли королева Ядвіга уклала договори про перемир'я з орденом, торгівля між двома країнами ожила. Купці Пруссії швидко проклали шлях у Краків.

Важко будь-що сказати про торгівлю ордену з Росією. Окремі свідчення, що дійшли до нас, свідчать, що спроби налагодити торговельні зв'язки виникали з обох сторін. Князь Андрій Галицький в 1320 р. дав Торнським купцям привілеї на вільну торгівлю тканинами та іншими товарами на своїй території. Орденські негоціанти наперекір волі Польщі, що охороняла монополію на транзитному шляху в Росію, проклали дороги в Новгород і Псков через Литву і Ліфляндію й мали прибуток із цього посередництва. У Новгороді була відкрита ганзейська контора, більш відома в тогочасних джерелах, як "двір святого Петра", тому що на території німецького двору знаходилася церква з такою назвою. Після початку війни Новгорода з Орденом (Лівонською гілкою) в 1368 році відносини між новгородськими та німецькими купцями стали напруженими. Арешти купців та конфіскація товарів з обох сторін рахувалися звичайним явищем. Торгівля занепадала. І на кінець 1494 р. за велінням Івана III Ганзейська контора в Новгороді була закрита, проте не дивлячись на перепони і труднощі, що виникали в торгівлі з орденською державою, російські купці пробивалися в Ганзейські міста. Литовські річкові судна по Меллелю (Міману) через Куршейську затоку і Дейму заходили в Прегель до складів Альштадта і Кнайпхофа і поставляли російські товари: хутра, зерно, льон, сало, віск та ін.

У торгівлю з орденом все активніше втягувалася Москва. Вона використовувала два шляхи просування товарів: перший - Кенігсберг- Вільдміннен-Лік-Аутустово-Гродно-Смоленськ-Москва; другий Кенігсберг-Затока-Мемель-Рига-Псков-Москва. Значну частину серед товарів що ввозили в Росію, складала сіль. Територія Пруссії мала родовища кухонної солі, якої спочатку не вистачало і вона закуповувалася в інших країнах. Гросмейстер Конрад фон Юнрит у 1401 р. знайшов родовища солі при Бонау. Маленькі ж міста Орденської держави (Фішхаузен, Тапіау, Велау, Нойхаузен, Фрідланд, Хайлігенбайль та інші) знаходились, як правило біля водяних артерій та доріг, у багатьох випадках на місцях старих прусських поселень. Завдяки їм регулювалася внутрішня торгівля ремісничою та сільськогосподарською продукцією.

Орденська держава довгий час брала культурні сили з інших країн, не створюючи власної бази для їх становлення, тому що не була зацікавлена в духовному розвитку своїх підданих. Пояснення можливо просте: суворий устав орденських братів змушував їх обмежувати свої людські потреби, поширюючи обмеження і на культуру.

Навернути народ до культури орден не прагнув. Лише за правління Альбрехта Бранденбургського активно стали розвиватись культурні зв'язки. У Кенінзбергзі магістр влаштовував при дворі турнірні бої, змагання зі стрільби з лука, перегони на конях. З'являються клуби багатих людей, де заможні міщани і поміщики могли поспілкуватися, культурно відпочити.

Інформація, що міститься в орденських архівах, доносить до нас найбільше свідчень про вмілих архітекторів, що будували фортеці та церкви, про художників-іконописців, що розмальовували вівтарі. Німецький історик Бернарт Шмідт знайшов в архівах повідомлення про 21 художника із Данціга, Марієнбурга, Ельбінга, Браунсберга і Кенінгсберга. Серед майстрів образотворчого мистецтва із Кенігсберга він називає Гізебрехта і Томаса, котрі творили картини, розписували зброю, щити на замовлення знатних осіб, а також різьбяра по бурштину Йогана. Шмідт вказує, що деякі художники мали звання "майстра", але оскільки в Пруссії на той час ще не було цехів художників, то можна припустити, що художники отримували цей титул в не багатьох вже існуючих на той час цехах художників, наприклад, в Празі.

Серед лицарів зустрічалися люді освічені, що отримали світське виховання, закінчивши німецький та італійські університети. В кожній орденський фортеці обов'язково повинні були жити не менше двох вчених членів Ордену: богослов та юрист. Але все це мало значення лише для ордену і для приватного життя освічених та світських вихованих лицарів, які при нагоді могли проявити свої манери, знання мов, вміння володіти шпагою, мечем. Теж саме можна сказати про Орденську бібліотеку, яка мали не лише книги богословського змісту, хроніки і легенди, але й наукові праці. Серйозні книги не призначались для суспільного користування і зберігалися в замку Тапіау (м. Гвардійськ). Це були рукописи виконані на пергаменті та папері. Частина з них, що складалася із 63 рукописів та двох друкованих видань, котрі містили інформацію про медицину, правознавство, входила до Ліфляндської хроніки. Друга частина була представлена 260 рукописними та типографськими виданнями богословського, математичного, філософського та історичного змісту. Серед рукописів виділялися три томи художньо оформлених коментарів до "Євангелія" Томаса фон Аквіно (Фоми Аквінського), переклади книг пророків, а також деякі фрагменти "Старого Заповіту" й історії апостолів.

Для простого населення, особливо ремісників і селян, довгий час єдиною публічною розвагою було відвідування балаганних видовищ тобто ознайомлення з мистецтвом подорожуючих комедіантів. Шкіл у селах не було, а навчанням дітей безсистемно займалися нижчі церковні чини.

У суворому ритмі протікало життя при дворі магістра. Битви успіхи й розваги ордену повністю поглинали його час. Лише в 1413 р. з'явився цех музикантів, що отримав першу охорону грамоту магістра. Однак музична культура і її розвиток, довгий час сконцентровувались, в основному, навколо церкви. Тут утверджувався німецький церковний спів, одноголосні хорали. В період правління магістра Лютера фон Брауншвейга новому собору Кенігсберга був наданий статус пасторської церкви Кнайпхора (вересень 1333 р.). Церква сприяла введенню музики в соборних школах. Учні розважали співом магістра та його гостей під час трапез. Значні зміни сталися при магістрові фон Заксені, котрий привіз до Пруссії не лише світських радників, а й звичку до багатства та пишноти. При дворі стала звучати музика, влаштовувались танці. Інструментами музикантів були труба, сопілка, литаври, скрипка, тромбон, орган. Строга мораль та орденські звичаї поступово зникали. Приклад двору впливав і на верхні прошарки міської спільноти та дворян, які не хотіли відставати від моди.

Прусське дворянство виховувало в своїх синів всі лицарські доблесті, вміння користуватися зброєю, їздити верхи, полювати. Для цього юнаки надсилались до двору магістра, де вони повинні були навчатися придворному етикету. Вихідці з ордену навчались також і у вищих закладах у Лейпцігу, Віттенберзі, Франкфурті, де в основному вивчали богослов'я. Випускники цих закладів ставали пастирями церкви. Варто зауважити, що серед представників церкви було немало освічених людей, котрі мали великий вплив на формування культури і моралі своїх прихожан.

За Альбрехта при дворі з'явився перший лейб-медик, що отримав приватну практику. Але в основному медична допомога знаходилась в руках різного роду знахарів і шарлатанів різного роду. З іменем Альбрехта пов'язаний розвиток бібліотечної справи, образотворчого мистецтва, скульптури, друкарського виробництва.

Варто також відмітити своєрідність архітектурного вигляду міст сіл, що сформувався в Пруссії за часів орденської держави. Коли хрестоносці оволодівали землями Пруссії вони будували дерев'яні тимчасові фортеці. Потім, коли пруси були підкоренні вони почали будувати кам'яні замки, що відзначалися розкішшю та пишнотою. Згодом, коли страх перед помстою з боку пруссів пройшов колоністи почали поселятися не лише поблизу лицарського замку, але й в зручних для ведення сільського господарства землях. Оскільки населення Пруссії формувалось з представників різних народів, то сільській місцевості поступово закріпилось чотири основних типів будівництва: німецьке помістя, литовський будинок на північному сході, мазурський будинок на південному сході та ерманландський будинок в районах Ельбінгу та Марієнбургу.

Характерному особливістю німецького помістя були фахверкові побудови. Будинок не фарбували. Перший поверх робили зрубом, а другий - представляв собою високу фахверкову мансарду. Литовський хутір складався з невеликих будов: літнього і зимового будиночка з холодними сіньми та загальною кімнатою, господарських прибудов. Будинок робили у вигляді зрубу з дощатим фронтоном і солом'яним дахом. Мазурське помістя представляло собою будинок навколо якого щільно розташовувались господарські будівлі. Майже в кожному будинку була майстерня для килимоткацтва. План ерманландського помістя приблизно виглядав так само як і в мазур, але будинок був іншим. Перший поверх - це був зруб, знизу виступала веранда, а зверху - мансарда і фахверковий фронтон, прикрашений андріївським хрестом та орнаментом. Ерманландський будинок багато в чому нагадував західнопрусський будинок. Прусські міста були не великими, а відстань між ними складала від 10 до 50 км. Якогось особливого місцевого архітектурного стилю орденська держава не виробила. Переважала готика, а бароко лише при будівництві престижних будов. За часи ордену було засновано 50 міст. Для них характерним було геометричне планування з прямими вулицями і прямокутними площами, де зазвичай знаходилась ратуша. Ближче до міської стіни зводилась церква. Міста розташовувались на підвищення та по берегах річок.

Все це свідчить про те, що не лише битви, успіхи та поразки цілком поглинали час ордену. Було у його житті й місце для культурного розвитку, який зростав у поєднанні монастирсько-лицарських традицій із пишністю, вишуканістю та помпезністю прогресивних країн тогочасної західної Європи, створюючи власні специфічні риси та особливості, надбання.

Пруссія, незважаючи на те, що була протестантською державою, претендувала на те, щоб бути духовною спадкоємицею Ордену, особливо у сфері військових традицій.

У 1813 році в Пруссії був установлений орден "Залізний Хрест", вид якого відображав символ Ордену. Історія Ордену викладалася в прусських школах.

Нацисти вважали себе такими, що продовжують справи Ордену, особливо в галузі геополітики. Доктрина Ордену "похід на схід" була повністю засвоєна керівництвом.

Нацисти претендували і на матеріальне майно Ордену. Після аншлюсу Австрії 6 вересня 1938 року володіння Ордену, що збереглися, були націоналізовані на користь Німеччини. Те ж саме відбулося після захоплення Чехословаччини в 1939 році. Зберегли незалежність тільки орденські лікарні й будівлі в Югославії і на півдні Тіролю.

Була також проведена інспірована Генріхом Гімлером спроба створити якийсь власний "Тевтонський Орден" (як його часто називають у літературі "Чорний орден") з метою відродження німецької військової еліти. До цього "ордену" увійшло десять осіб на чолі з Рейнхардом Гейдріхом.

При цьому нацисти переслідували священиків справжнього Ордену, а також нащадків тих прусських сімейств, чиє коріння сходило до лицарів Ордену. Деякі з цих нащадків прилучилися до антигітлерівської опозиції.

Відновлення ордену відбулося в 1834 за сприяння австрійського імператора. Новий Орден був позбавлений політичних і військових амбіцій і зосередив зусилля на добродійності, допомозі хворим тощо.

У період нацистських гонінь на Орден його діяльність була фактично згорнута.

Після закінчення війни Ордену були повернені конфісковані нацистами австрійські володіння.

У 1947 році декрет про ліквідацію Ордену був формально анульований.

Орден не був відновлений в соціалістичній Чехословаччині, але відродився в Австрії та Німеччині. Після розпаду радянського блоку відділення Ордену з'явилися на території Чехії (у Моравії і Богемії), Словенії і деяких інших європейських країнах. Є також маленьке (менше двадцяти чоловік) співтовариство членів Ордену в США.

Резиденція Великого магістра, як і раніше, знаходиться у Відні. Там само знаходяться скарбниця ордену і бібліотека, що зберігає історичні архіви, близько 1000 старих томів, інших документів. Орденом управляє абат-гохмайстер, хоча сам орден складається в основному з сестер.

Орден розділений на три володіння - Німеччина, Австрія і Південний Тіроль, і два командорства - Рим і Альтенбісен ( Бельгія). Орден повністю обслуговує своїми черницями одну лікарню в місті Фризи в Каринтії (Австрія) і один приватний санаторій у Кельні. Сестри Ордену також працюють в інших лікарнях і приватних санаторіях в Бад-Мергенгемі, Регенсбурзі і Нюрнберзі.

Генрих Латвийский. Хроника Ливонии. Введение, перевод и комментарии С. А. Аннинского. 2-е издание. Издательство Академии Наук СССР, Москва - Ленинград, 1938 год.

Чешихин-Ветринский Е. В. Сборник материалов и статей по истории Прибалтийского края. Том II.Страница 83. Ливонская хроника Германа Вартберга. 1879. Рига.

Atskaņu hronika. Rīga: Zinātne, 1997. 389 стр. (оригінал і переклад російською)

Ледовое побоище 1242 г. Труды комплексной экспедиции по уточнению места Ледового побоища./Отв. ред. Г. Н. Караев. Москва - Ленинград, "Наука", 1966. 241 стр.

Факсимільне видання Banderia Prutenorum ("Прапори Прусські") : Сторінки 1-11, Сторінки 10-20, Сторінки 20-30, Сторінки 30-40, Сторінки 40-48, Сайт "Прапори світу" - Прапори з рукопису 'Banderia Prutenorum'

Ян Длугош. Historia Polonicae. 1410 //Ян Длугош. Грюнвальдская битва. Москва: Изд. АН СССР. 1962

Seward, Desmond. The Monks of War: The Military Religious Orders. Penguin Books. London, 1995. ISBN 0-14-019501-7

Christiansen, Eric. The Northern Crusades. Penguin Books. London, 1997. ISBN 0-14-026653-4

Urban, William. The Teutonic Knights: A Military History. Greenhill Books. London, 2003. ISBN 1-85367-535-0

Werner Uhlich: Der Beitrag der Hochmeister Konrad und Siegfried von Feuchtwangen zur Geschichte des Deutschen Ordens. Feuchtwangen 1990

Hartmut Boockmann: Der Deutsche Orden 12 Kapitel aus seiner Geschichte. Beck, München 1999, ISBN 3-406-38174-X

Alain Demurger: Die Ritter des Herrn. Geschichte der geistlichen Ritterorden. Beck, München 2003, ISBN 3-406-50282-2

Hermann Schreiber: Preußen und Baltikum unter den Kreuzrittern. Die Geschichte des Deutschen Ordens. Casimir Katz Verlag, Gernsbach 2003, ISBN 3-925825-83-5

Marian Tumler: Der Deutsche Orden im Werden, Wachsen und Wirken bis 1400. Panorama-Verlag, Wien 1954

Uwe Ziegler: Kreuz und Schwert. Die Geschichte des Deutschen Ordens. Böhlau, Köln 2003, ISBN 3-412-13402-3

Górski K., Zakon Krzyżacki a powstanie państwa pruskiego, Wrocław 1977 (II wyd. Malbork 2003, ISBN 83-86206-67-5).

Biskup M., Labuda G., Dzieje zakonu krzyżackiego w Prusach: gospodarka, społeczeństwo, państwo, ideologia, Gdańsk 1988, ISBN 83-215-7238-3.

Samsonowicz H., Krzyżacy, Warszawa 1988, ISBN 83-85028-96-X.

Boockmann H., Zakon Krzyżacki: dwanaście rozdziałów jego historii, Warszawa 1998, ISBN 83-7233-048-4.

Piotr z Dusburga, Kronika ziemi pruskiej, Toruń 2004, ISBN 83-231-1744-6

Zofia Kowalska, Krzyżacy w innym świetle. Od średniowiecza do czasów współczesnych, Tarnów 1996, ISBN 83-85380-890-2.

Wiiliam Urban, Krzyżacy. Historia działań Militarnych, Warszawa 2005, ISBN 83-05-13365-6.

Janusz Trupinda (przekład i tłum.), Reguła Zakonu Szpitala NMP Domu NIemieckiego w Jerozolimie, Malbork 2002, ISBN 83-86206-52-7.

Paweł Pizuński, Poczet wielkich mistrzów krzyżackich 1998-2000, Gdańsk 2003, ISBN 83-909057-7-9.

# data[].attributes.attachment_link.title
Тевтонський орден

# data[].attributes.attachment_link.description
Орден братів німецького Дому святої Марії в Єрусалимі ( лат. Ordo domus Sanctae Mariae Theutonicorum Ierosolimitanorum , нім. Orden der Brüder vom Deutschen Haus St. Mariens in Jerusalem ), більш відомий як Тевтонський орден ( лат. Ordo Teutonicus ) - чернечий лицарський орден Римо-католицької Церкви, заснований у ХІІ столітті, що складався переважно з вихідців із "тевтонських" (східно-німецьких) земель.

# data[].attributes.headline
Відмінністю тевтонсь

# data[].attributes.body
Відмінністю тевтонських лицарів від членів інших орденів було те, що до них належали тільки німці, а не представники різних національностей. У Німеччині дотепер існує Тевтонський орден.

# data[].attributes.attachment_link.title
Значущість таємних товариств у період хрестових походів