# data[].attributes.headline
Рекомендую переглянути відео

# data[].attributes.subject
Рекомендую переглянути відео

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
імені Т.Г. Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
Навіщо Росії Україна?

# data[].attributes.headline
Рекомендую переглянути відео

# data[].attributes.subject
Рекомендую переглянути відео

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
імені Т.Г. Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
Як Бандера з німцями співпрацював

# data[].attributes.headline
Рекомендую переглянути відео

# data[].attributes.subject
Рекомендую переглянути відео

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
імені Т.Г. Шевченка

# data[].attributes.attachment_link.title
Як Україна розвалила СРСР / СССР

# data[].attributes.body
Українська революція 1917-1921 років

# data[].attributes.headline
Інфографіка "Депортація кримських татар"

# data[].attributes.subject
Інфографіка "Депортація кримських татар"

# data[].attributes.headline
УПА - відповідь нескореного народу

# data[].attributes.subject
УПА - відповідь нескореного народу

# data[].attributes.headline
Депортація кримських татар

# data[].attributes.subject
Депортація кримських татар

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Зеркало недели | Дзеркало тижня | Mirror Weekly

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
До практики масових переселень людей радянська влада вдавалась іще в часи Громадянської війни - першими вимушеними мігрантами стали терські козаки. Пізніше, в часи тотальної колективізації, не з власної волі домівки мусили залишити "куркулі" й інші "ворожі елементи", представники деяких етнічних меншин з прикордонних земель (так польські предки моєї дружини з Поділля опинилися в Казахстані). Але ці ранні депортації мали переважно соціальний характер і накривали територію СРСР, так би мовити, широким неводом. Усього за 1929-1933 рр. було насильно переміщено понад 2,5 млн людей, 950 тис. з яких загинули, а власне з України - 1,7 млн і 200 тис. відповідно. Невдовзі радянський уряд перейшов до справжнісінької нацистської практики - точкового переселення окремих етнічних груп і цілих народів. Першими під удар у 1937 р. потрапили корейці на Далекому Сході, на Кавказі "розміни населенням" тривали аж до 1950-го. А найбільшого розмаху процес депортації набрав під час Другої світової війни, коли за кілька років більш як десяток народів вимушено змінив місце свого проживання. То навіщо Сталіну взагалі знадобилося депортувати цілі етноси, і за якими критеріями відбувався відбір? Спробуємо розібратися. Шовіністи-патріоти проти шовіністів-лібералів
Найогиднішим з пояснень причин депортації давніх кримських народів (а ми зосередимо увагу саме на них і побіжно згадаємо про кілька кавказьких етносів) є просте повторення офіційної радянської версії. Сумнозвісна цілком таємна постанова Державного комітету оборони №5859сс виправдовує депортацію кримських татар так:

"В период Отечественной войны многие крымские татары изменили Родине, дезертировали из частей Красной Армии, обороняющих Крым, и переходили на сторону противника, вступали в сформированные немцами добровольческие татарские воинские части, боровшиеся против Красной Армии; в период оккупации Крыма немецко-фашистскими войсками, участвуя в немецких карательных отрядах, крымские татары особенно отличались своими зверскими расправами по отношению к советским партизанам, а также помогали немецким оккупантам в деле организации насильственного угона советских граждан в германское рабство и массового истребления советских людей.

Крымские татары активно сотрудничали с немецкими оккупационными властями, участвуя в организованных немецкой разведкой так называемых "татарских национальных комитетах", и широко использовались немцами для цели заброски в тыл Красной Армии шпионов и диверсантов. "Татарские национальные комитеты", в которых главную роль играли белогвардейско-татарские эмигранты, при поддержке крымских татар направляли свою деятельность на преследование и притеснение нетатарского населения Крыма и вели работу по подготовке насильственного отторжения Крыма от Советского Союза при помощи германских вооруженных сил".

Перепрошую за довгу цитату, але вона необхідна. В офіційному документі за підписом Сталіна немає жодної цифри, що могла би дати уявлення про реальний масштаб кримськотатарського колабораціонізму, натомість за загальними фразами маскується накладання на цілий народ колективної провини за вчинки його окремих представників. Колективне покарання у будь-якій формі є злочином проти людяності само по собі, а у випадку з депортацією кримських народів - злочином у квадраті. Тим більше що за 70 років, які минули з того часу, так і не з'явилося жодних архівних підтверджень буцімто масового колабораціонізму кримських татар - лише численні спекулятивні праці, ґрунтовані на особистих здогадах авторів.

Указами президії Верховної Ради СРСР №493 і №494 від 9 вересня 1967 р. з кримських татар було знято всі огульні звинувачення в масовому колабораціонізмі, хоча права повернутися додому вони так і не отримали. 14 листопада 1989 р. ВР у своїй декларації засудила, а 7 березня 1991-го своїм законом скасувала звинувачення, а відтак і покарання всіх депортованих народів.

І тим більш провокаційними є намагання багатьох російських публіцистів-графоманів (Ігоря Пихалова зокрема) виправдати цей злочин аргументами 70-річної давності. Мовляв, татари - зрадники Росії з дідів-прадідів: і в Кримську війну росіянам у спину стріляли, і в Громадянську, а що вже казати про "отєчєственную". Тому, мовляв, за "масове дезертирство" на початку війни і за "масову співпрацю" з ворогом у подальшому кримські татари понесли "заслужену" кару.

Ліберали-шовіністи на чолі із Сергієм Кара-Мурзою також не заперечують фактів кримськотатарського колабораціонізму, але вважають депортацію не покаранням, а порятунком виселених людей. Прихильники цієї точки зору стверджують, що після війни сталінський режим - "по-справедливості" - мусив би розстріляти всіх дорослих чоловіків-татар за службу Третьому Рейху, бо інакше "прості радянські солдати" самі перебили б і "розвішали б зрадників на стовпах вздовж доріг". Аби не застосовувати індивідуальних покарань, що призвело б до фактичного знищення народу, і не дати звершитися самосуду, "добрий" Сталін просто виселив кримських татар від гріха подалі.

Як бачимо, відмінність у поглядах невелика. І патріоти, і ліберали вважають кримські народи беззастережно винними, а депортацію - виправданою. Лише для перших вона є "справедливим покаранням", а для других - оптимальним виходом із непростої ситуації. Наскільки ж справедливі ці звинувачення?
"Масове дезертирство" і "масовий колабораціонізм"
Надзвичайно поширений серед шовіністів аргумент, що з 20 тис. мобілізованих до 51-ї армії кримських татар стільки ж їх дезертирувало при її відступі з Криму восени 1941-го (доповідна Б.Кобулова та І.Сєрова на ім'я Берії від 22 квітня 1944 р.), не витримує жодної критики. По-перше, "татарськими" в тій армії були лише 2 дивізії загальною чисельністю до 10 тис. осіб. Крім того, при повторній мобілізації в Криму навесні 1944 р. військкомати облікували лише 6 тис. призовників-татар, тож 20 тис. за раз не було звідки взятися. Ця цифра, скоріш за все, відображає загальну кількість кримських татар, що перебували в лавах Червоної армії, - і строковиків, і мобілізованих. Тобто за будь-якого розвитку подій під червоними прапорами воювало не більше ніж 10 тис. кримськотатарських бійців (так, до речі, рахували і самі німці влітку 1942-го), а щонайменше 9 тис. з них 1944 року було демобілізовано й відправлено на спецпоселення.

По-друге, 51-ша армія з Криму не так відступила, як була фактично знищена вермахтом (62% втрат убитими й полоненими). Не дивно, що більшість нашвидкуруч мобілізованих кримськотатарських юнаків розбіглися після розгрому по рідних селах. Так вчиняли протягом першого року війни сотні тисяч людей по всьому СРСР, тому говорити про виключно кримськотатарське дезертирство не доводиться.

Питання військової співпраці кримських татар з нацистами значно складніше. Загалом на німецькому обліку було до 20 тис. осіб, тобто половина всього придатного для бойових дій населення, і цією цифрою вміло оперують шовіністи. Мовляв, мало який інший народ так масово йшов на співпрацю із завойовниками - середня чисельність колабораціоністів на окупованих територіях Радянського Союзу не перевищувала 2%, а серед кримських татар - 10%.

Це й справді значний відсоток, але і тут є певні нюанси. Річ навіть не в тому, що доброї волі серед більшості "добровольців" на німецькій службі було небагато, а на співпрацю люди йшли або з побутових міркувань, або взагалі під примусом. Головне, це невідповідність покарання - всього народу за колабораціонізм навіть стількох людей, тим більше зважаючи на їхню подальшу долю.

Отже, з приблизно 15 тис. особового складу колабораціоністських з'єднань (під назвою "татарських" там і тоді розуміли і кавказькі, і східні частини загалом) на 1944 р. майже 5 тис. добровільних помічників вермахту евакуювалися з Криму разом з німцями, і 3,5 тис. з них опинилися зрештою в складі групи "Крим" Східно-тюркського з'єднання. Влітку 1945 р. переважну більшість тих вояків примусово відправили в СРСР. Ще майже 8 тис. т.зв. посіпак та інших "антирадянських елементів" НКВС заарештував на самому півострові в квітні-липні 1944 р. Отже, не менше ніж 11 тис. безпосередніх колабораціоністів опинилися в руках радянської влади, не рахуючи сотень тих, хто перейшов зі зброєю до партизанів, і тисяч тих, хто загинув під час боїв у Криму й Європі, - а таких було відсотків зо тридцять.

Таким чином не буде перебільшенням сказати, що майже всі вцілілі кримські татари, які співпрацювали з нацистським режимом, опинилися в радянських тюрмах і понесли своє покарання, найчастіше - 25 років таборів. Чи був після цього хоч якийсь сенс карати жінок і дітей? Зрозуміло, що ні. Депортація відбулася з інших причин, а "масовий колабораціонізм" - то лише офіційний привід.
Міфи навколо "Кримської Каліфорнії"
Ще однією екзотичною версією причини кримських депортацій є нібито реалізація проекту "Кримська Каліфорнія". Як і в будь-якому іншому конспірологічному поясненні, тут тісно переплелися дещиця правди, численні здогади і, зрозуміло, "змова мовчання" влади. Для розвінчання цього міфу потрібна окрема стаття, а наразі обмежимося короткими заувагами.

Проект створення єврейської автономії в північному Криму справді існував. Він з'явився на початку 20-х рр. ХХ ст. Кошти на це давала міжнародна організація "Агро-Джойнт". На півночі півострова у двох єврейських національних районах, Лариндорфському і Фрайдорфському, було створено кілька єврейських сільськогосподарських комун, але в середині 1930-х рр. під час Великого терору більшість представників "Джойнту" заарештували, співпраця перервалася, а в 1941-му кримські євреї або евакуювалися з півострова, або були знищені німцями. На цьому реальність закінчується і починаються здогади, зрозуміло, не підкріплені архівними джерелами.

Жодним документом не підтверджується версія, за якою нібито Франклін Делано Рузвельт погрожував Йосипу Сталіну припинити поставки за ленд-лізом, якщо в Криму не буде відроджена єврейська автономія. Умовна назва цього проекту в 1943-1944 рр. - "Кримська Каліфорнія".

Так само просто словами залишається твердження, що Мілован Джилас, майбутній віце-президент Югославії, а згодом дисидент, нібито запитав Сталіна на таємній зустрічі про причини виселення татар і отримав відповідь, що це було зроблено за наполяганням Рузвельта, аби розчистити дорогу єврейським переселенцям.

Ну, і повною нісенітницею є думка, що "Джойнт" нібито позичив Радянській Росії мільйони доларів під заставу кримської землі, а коли 1954 року настав час віддавати гроші, Крим швиденько передали Україні, аби уникнути боргових зобов'язань.

Більш вірогідною видається версія, згідно з якою Сталін, аби отримати додаткові кредити від Заходу, 1943 року сам повернувся до ідеї "Каліфорнії" і для цього відрядив голову єврейського антифашистського комітету (ЄАК) Соломона Міхоелса до США. "Добро" на перемовини Міхоелса з американськими сіоністами дав В'ячеслав Молотов. Павло Судоплатов згадував, що метою поїздки було прозондувати ґрунт на предмет створення єврейської республіки в Криму, але жодного документа Державного комітету оборони - найвищого органу влади в СРСР під час війни - на підтвердження цього досі не знайдено. У згаданій вище постанові про виселення йшлося лише про "масове співробітництво з ворогом", а вважати, що Рузвельт міг таємно зажадати депортації кримських татар, - безглуздо.

В лютому 1944 р. спочатку на канцелярію Сталіна, а потім - особисто на ім'я Молотова за підписом Міхоелса було передано "Записку про Крим", в якій обґрунтовувалася потреба створення на півострові Єврейської радянської соціалістичної республіки. Як і слід було очікувати, про необхідність виселити з Криму його корінних жителів у документі - ані слова.

"Кримська Каліфорнія" так і не відбулася. 1945 року Крим позбавили статусу автономії. 1948-го з'явився Ізраїль, тож питання про єврейську державу вирішилося само собою, а керівництво ЄАК радянська влада цього ж року винищила. Ну і, нарешті, в жовтні 1952 р. на пленумі ЦК КПРС Сталін піддав нищівній критиці саму ідею єврейського державного будівництва, виставивши Молотова її натхненником. Отже, жодних прямих чи навіть опосередкованих доказів того, що кримських татар виселили через реалізацію проекту "Кримська Каліфорнія", на сьогодні немає.

Але якщо ані "масовий колабораціонізм", ані "Кримська Каліфорнія" не стали справжніми причинами депортацій кавказьких і кримських народів, то що ж тоді спонукало "батька народів" вдатися до переселення? Більш-менш вірогідну відповідь можна отримати, якщо поглянути на південний напрямок радянської зовнішньої політики.

Ключовою проблемою морської безпеки Росії/СРСР на півдні був контроль над Босфором і Дарданеллами. Завоювання Константинополя/Стамбула й оволодіння чорноморськими протоками було рожевою мрією не одного покоління правителів з Петербурга й Москви - як імператорів, так і комуністичних лідерів. Навіть на межі загибелі, в липні 1917-го, Російська імперія розробляла плани висадки морського десанту біля османської столиці. Щойно утворений Радянський Союз, намагаючись заручитися підтримкою молодої Турецької республіки, відмовився від усіх територіальних претензій до неї (і навіть віддав гору Арарат і прилеглі території Західної Вірменії), але за сталінських часів ситуація змінилася. Щонайменше двічі, у 1939-1940 і 1945-1948 рр., Радянський Союз готувався до війни з Туреччиною, і цьому завданню були підпорядковані не тільки зовнішні механізми, а й внутрішня політика держави.

Восени 1939 р. Москва висунула Анкарі вимогу віддати Карс і дозволити збудувати базу на Босфорі. Туреччина відмовилася, і в повітрі запахло війною. Але тут сталася халепа - СРСР застряг на фінській лінії Маннергейма, і початок бойових дій відклали на рік. Турки ж тим часом, аби підірвати нафтову могутність СРСР - тодішнього союзника Гітлера, збиралися взяти участь в англо-французькому наступі на Закавказзя. Зрештою, Третій Рейх переміг Францію, і в нових умовах головні гравці зосередили свої сили в Європі, залишивши розв'язання турецьких проблем на потім.

Але навіть катастрофа літа 1941-го не змусила Москву відмовитися від своїх планів. У серпні того року СРСР окупував північний Іран, зосередивши на кордоні з Туреччиною - попри важку ситуацію на німецькому фронті - 17 дивізій. Навесні 1942 р. було проведено штабну гру - моделювання наступу на турецьку територію. В травні - створено окремий Закавказький фронт, і лише прорив вермахту під Сталінград завадив радянським військам атакувати володіння Анкари.

У чомусь зусилля СРСР були виправдані. Туреччина вважалася надійним союзником Німеччини в мусульманському світі й важливим торговельним партнером. Нацисти підживлювали мрії про Великий Туран, а московська контррозвідка фіксувала агентурну діяльність турків у Криму, на Кавказі, в Поволжі й Центральній Азії.

Війна, фактично, була невідворотною. Восени 1944 р. 300-тисячна радянська армія вторглася в Болгарію. Навесні 1945-го понад мільйон радянських бійців було зосереджено на Закавказзі, договір з Туреччиною - денонсовано, а на Потсдамській конференції заявлено про територіальні претензії до Анкари на Кавказі і в районі проток. Лише поява у США атомної зброї і включення Туреччини в доктрину Трумена змусили СРСР відступити. Офіційно про відмову від територіальних претензій до неї було оголошено вже після смерті Сталіна.
Зачистка тилу
А тепер - про справжню причину масових депортацій кавказьких і кримських народів: це була зачистка тилу майбутнього театру воєнних дій. Якщо вигнання кримських німців 1941 року та італійців 1942-го легко пояснити тим, що з державами цих націй СРСР вів війну, то з іншими жертвами все складніше.

Зверніть увагу на походження та/або конфесію депортованих народів. З Карачаєво-Черкесії в жовтні 1943 р. депортували 70 тис. карачаївців (тюрків), а черкесів (адигів) залишили. З Кабардино-Балкарії у березні 1944 р. виселили 38 тис. балкарців (тюрків), а кабардинців (адигів) не зачіпали, хоча іслам переважав серед вірних усіх чотирьох народів. У проміжку між ними депортували 95 тис. калмиків, майже півмільйона чеченців та інгушів і 90 тис. турків-месхетинців, причому три останні народи - також мусульманські. Постраждали заодно й курди, ногайці та представники ще кількох етносів, зокрема азербайджанці, яких масово виганяли з Вірменської РСР.

У Криму під удар потрапили кримські татари - тюрки-мусульмани, але також і греки (їх виселяли з 1942 р. з усіх прикордонних районів), болгари (Болгарія була союзницею Німеччини, але не брала участі в радянсько-німецькій війні) й вірмени - разом 230 тис. людей. Щодо останніх трьох радянська пропаганда навіть не переймалася - постанова про їх депортацію просто "додавалася" до постанови про кримських татар.

У результаті операцій з виселення в 1943-1944 рр. обидва плацдарми майбутньої радянсько-турецької війни - Крим і Кавказ - були "звільнені" від "небажаного, сумнівного й антирадянського елементу". Але заздалегідь підготовлений конфлікт так і не відбувся. Італійський флот було поділено між переможцями лише 1948 року, а не трьома роками раніше, як наполягав Сталін, тож атакувати протоки СРСР фактично не мав чим. На Потсдамській конференції претензій Москви до Анкари інші країни не підтримали, а позаяк Туреччина встигла оголосити війну Рейху, вона формально належала до клубу переможців. І, нарешті, потужний дипломатичний тиск змусив радянський уряд 1946 року вивести свої війська з Ірану, внаслідок чого було втрачено зручний плацдарм для наступу на Туреччину зі сходу. Після приєднання 1952 року Анкари до НАТО радянсько-турецьку війну вже остаточно знято з порядку денного, але негативні наслідки гіпотетичного конфлікту - від погіршення британсько-радянських відносин до виселення "небажаних" у прифронтовій зоні народів - відчувалися ще півстоліття.

Депортація кількох десятків народів Криму і Кавказу - це не акт помсти державної машини, не намагання розрубати гордіїв вузол складних міжетнічних відносин і не бажання збудувати на західні гроші рай на одному окремо взятому клаптику землі. Ні "масове дезертирство", ні "масовий колабораціонізм", ні жодні інші, нібито справедливі, причини не виправдовують і не можуть виправдати вигнання людей з їхньої батьківщини. Масові виселення - це ще один злочин тоталітарного режиму проти своїх громадян, чиє життя і майбутнє диктатор приніс у жертву зовнішньополітичним амбіціям радянської імперії.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вітчим народів. Навіщо Сталін виселив давні етноси Криму

# data[].attributes.attachment_link.description
До практики масових переселень людей радянська влада вдавалась іще в часи Громадянської війни - першими вимушеними мігрантами стали терські козаки. Пізніше, в часи тотальної колективізації, не з власної волі домівки мусили залишити "куркулі" й інші "ворожі елементи", представники деяких етнічних меншин з прикордонних земель (так польські предки моєї дружини з Поділля опинилися в Казахстані).

# data[].attributes.headline
Киримли - це татари з Криму

# data[].attributes.subject
Киримли - це татари з Криму

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Історична правда

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Журналіст, історик, головний редактор сайту "Історична Правда"

Вперше про кримських татар я почув ще у школi. Ви, мабуть, теж пам'ятаєте: ХVII столiття, визвольна вiйна українського народу проти польських панiв, гетьман Богдан Хмельницький i ... кримськi татари, якi пiдступно покинули нашого ясновельможного, вiдтак ще й викрали його.

Зрадники, словом, "завжди вони такi".

Жити менi тодi довелося бiля самого Чорного моря - в мiстi Новоросiйську (це Краснодарський край, Кубань), i слово це не раз ятрило душу.

Мiсцева чорнорота "радянська преса" наввипередки обливала брудом народ, використовуючи штампи сталiнських часiв.
Брати по духу і зброї. Про дружбу козаків і татар
Не всi, думається, читали колись цiлком таємну постанову Державного комiтету оборони СРСР "Про кримських татар", датовану 11 травня 1944 р.
"У перiод Великої Вiтчизняної вiйни багато кримських татар зрадили Батькiвщину, дезертирували з частин Червоної Армiї, що обороняли Крим, i переходили на сторону противника, вступали до сформованих нiмцями добровольчих татарських частин...
Кримськi татари особливо вiдзначилися своїми звiрячими розправами над радянськими партизанами, а також допомагали нiмецьким окупантам в органiзацiї насильницького вигнання радянських громадян у нiмецьке рабство... "Татарськi нацiональнi комiтети" вели роботу з пiдготовки насильницького вiдторгнення Криму вiд Радянського Союзу..." .

У зв'язку з цим головi НКВД Лаврентію Берiя було доручено до 1 червня (тобто протягом 20 днiв) "всiх татар виселити на постiйне проживання в райони Узбецької РСР".

Через 10 днiв було прийнято ще одне рiшення - про направлення 10 тисяч кримськотатарських родин на пiдприємства целюлозно-паперової промисловостi в Молотовську (Пермську), Горьковську (Ніжегородську), Свердловську областi та Марiйську АРСР.

I це тодi, коли з початку вiйни до Червоної Армiї було мобiлiзовано 54,5 вiдсотка всього дорослого населення. Ще 11 вiдсоткiв пiшли в гори й били нiмцiв у складi пiдпiльних i партизанських загонiв.

Кожен четвертий татарин заплатив за перемогу над фашизмом своїм життям. Солдат вермахту Рудольф Вольтант писав додому: "Тут проти нас є багато татар. Я не хотiв би зустрiтися з ними навiть увi снi".
Зневажений герой. До 90-ліття легендарного льотчика Амет-хана Султана
I саме тодi, коли один Герой Радянського Союзу, Сейтвелiєв, пiдривав нiмецькi танки в лiсах Бiлорусi, а iнший - Узеїр Абдурахманов - форсував Днiпро й визволяв наш золотоверхий Київ, народ - власне, жiнок i дiтей - було примусово виселено.

Геройство, ордени та медалi не врятували воїнiв-татар. Пiд наглядом гидких "смершiвцiв" - у штрафних батальйонах - вони завершили вiйну й повернулися до рiдних у... Самарканд, Андижан, Чирчик, Кувасай та iншi узбецькi мiста й мiстечка.

Великий вождь знайшов соцiалiстичному кримськотатарському народовi нову "вiтчизну".

Масштаби трагедiї, що розгорнулася в травнi 1944-го, вражають. Згiдно з офiцiйними даними Народного комiсарiату внутрiшнiх справ, операцiя розпочалася на свiтанку 18 травня, а завершилася о 16 годинi 20 травня, тобто за 2,5 доби.

Берiя добре розумiв бажання Коби, й усе зробив блискавично й майстерно. У "столипiнськi" вагони було запроторено щонайменше 180014 громадян (насправдi набагато бiльше), з них абсолютна бiльшiсть малi дiти та старi.

Український вчений А. Наберухiн, який дослiджує дану проблему, оприлюднив вражаючi цифри людських втрат у дорозi - 7889 осiб (офiцiйна цифра 191 випадок).

Iсторики, пов'язанi з кримськотатарським нацiональним рухом, наводять зовсiм iншi цифри - 423 тисячi виселених, з яких 195 тисяч чоловiк загинуло в дорозi та протягом перших пiвтора року життя у спецпоселеннях (це становить понад 46 вiдсоткiв).

Iнтернацiоналiстична влада зробила все можливе, щоб сплюндрувати iсторичну пам'ять, викоренити все, що могло нагадати про "татарський Крим". Отож i до сьогоднi маємо село Чорноморське замiсть Ак-Мечетi, Октябрське замiсть Бiюк-Онлар. Бiлогорськ замiнив "нацiоналiстичний" Карасу-Базар, Первомайське - Джурчи, Нижньогорський - Сейтлер, Красногвардiйське - Курман-Кемельчи...

Загалом тисячi iсторичних назв мiсцевостей було знищено, натомiсть на картi з'являлися бездушнi та "совковi" - Лучiстоє, Iзобiльний, Молодьожноє, Красносєльскоє, Почтовоє, Раздольноє - "велик и могуч русский язык"...

Пiсля звiльнення Криму вiд нiмецьких загарбникiв Сталiн розпорядився виселити на Урал i до Башкортостану 16 тисяч грекiв, 9800 вiрмен, 12600 болгар, якi теж, ймовiрно, "вiдзначилися звiрячими розправами". На їхнє мiсце, в їхнi будинки спiшно вселялися мешканцi нечорноземних губернiй.
"Подарунок" Хрущова. Як Україна відбудовувала Крим
Бо ж, розумiєте, "Крим був, є i буде росiйським". Щоправда, мали плани щодо сонячного пiвострова i керiвники Єврейського антифашистського комiтету - у доповiднiй Йосифу Сталiну вони запропонували створити в Криму щось на кшталт "єврейської соцiалiстичної республiки". I дарма: вождь був антисемiтом i не любив порад.

Невдовзi пiсля лицемiрного викриття "культу особи" Микитою Хрущовим, 28 квiтня 1956 року, Президiя Верховної Ради СРСР прийняла указ про звiльнення з-пiд режиму адмiнiстративного нагляду громадян СРСР кримськотатарської нацiональностi, а також курдiв, хемшилiв (вiрмен-мусульман), туркiв.

Проте документ не давав права на повернення до батькiвських домiвок, не повертав майно та цiнностi, вiдiбранi пiд час депортацiї.

Частина киримли на свiй страх i ризик посунула в бiк Криму i на перших порах спробувала оселитися в Краснодарському краї, Херсонськiй та Запорiзькiй областях. Рада Мiнiстiв СРСР "визнала недоцiльним" розселення кримських татар на пiвднi України - отож навiть тi, хто встиг прописатися, мусив повертатися до Середньої Азiї. Здавалося, коло замкнулось...

Старi полiтв'язнi не раз розповiдали про одну табiрну прикмету: якщо до мiсць ув'язнення масово потрапляють представники якого-небудь народу, то цей народ таки iснує, бо бореться за своє вiльне життя.
"Формування кримськотатарського народу: вступ до етногенезу"
Настiльною книгою кожного, хто хоче знати й розумiти, що насправдi вiдбувалося у 60-80-х роках, є "История инакомыслия в СССР" Людмили Алексєєвої. Разом iз українським нацiонально-визвольним рухом (вiн, до речi, вiдкриває книгу) iснував i рух кримських татар за повернення на батькiвщину.

Рух киримли мав багато яскравих особливостей. Без сумнiву, найвiдомiшим був правозахисник i полiтв'язень Мустафа Джемiлєв (Абдулджемiль).

Нацiональний рух кримських татар розгортається в другiй половинi 50-х рокiв, коли з народу було знято тавро "спецпоселенцiв".

Їм навiть видали радянськi паспорти, однак взяли розписки, що вони вiдмовляються претендувати на майно, залишене в Криму.

Iнiцiаторами першого спалаху активностi були представники радянської нацiональної елiти: колишнi партiйнi працiвники, господарники, ветерани вiйни. Вони, здається, щиро повiрили в оновлення та демократизацiю.

Єдиною формою, в якiй тодi проходила "боротьба за права", були петицiї до органiв влади.

На вiдмiну вiд iнтелiгентських вiдозв Москви та Ленiнграда, цi документи складалися в улесливому та вiрнопiдданому дусi й пiдписувалися великою кiлькiстю людей - iнодi стояло до 100 тисяч пiдписiв!

Петицiйнi кампанiї кримських татар були воiстину всенародними. Але якщо спочатку автори вiдкритих звернень ставилися цiлком лояльно до правлячої касти, то з середини 60-х рокiв у документах з'являються вимоги визнати факт геноциду державної сталiнської машини проти їхнього народу.

Проте неефективнiсть подiбних звернень пiдштовхувала активiстiв руху до iнших форм протесту. Це видно, з однiєї сторони, зi зменшення кiлькостi пiдписiв пiд найважливiшими петицiями. Так, пiковим виявився 1966 рiк - ХVIII з'їзд КПРС отримав понад 130 тисяч пiдписiв, ХХIV (1971 р.) - 60 тисяч, ХХV - 20 тисяч. "Всенародний протест" 1979 року зiбрав лише 4 тисячi "пiдписантiв".

З iншого боку, все бiльш очевидним фактом стає полiтизацiя нацiонального та громадянського руху.

1962 року в Ташкентi вiдбувся суд у справi учасникiв "органiзацiї кримськотатарської молодi". Насправдi нiяких "органiзацiйних" форм не було, хлопцi лише товаришували, вiдзначали разом нацiональнi свята, спiвали, читали вiршi.
"Немецкая оккупационная политика на территории Крыма и национальный вопрос (1941-1944)"
Комiтет держбезпеки заарештував кiлькох "активiстiв", двох з яких - майстра iнструментального заводу Марата Омерова, 25 рокiв, i студента юрфаку унiверситету Сеїт-Амзу Умерова, 23 рокiв, - було засуджено вiдповiдно до 4 i 3 рокiв позбавлення волi у таборi суворого режиму.

Через шiсть рокiв Мустафа, вiдгукнувшись на прохання видатного правозахисника генерала Петра Григоренка розповiсти про початок свого шляху, написав:
"На довгих лавках у маленькiй кiмнатi сидiли десь iз 25 молодих хлопцiв i дiвчат. Тривали гарячi суперечки, читали вiршi росiйською i татарською, критикували порядки, допускали зовсiм несхвальнi епiтети в сторону "вiрного ленiнця" Хрущова. I коли менi дали слово, я зачитав свiй конспект, сторiнок з вiсiм учнiвського зошита, з коротким викладом основних етапiв iсторiї кримських татар.
Звичайно, юнакам, якi в офiцiйнiй лiтературi читали про своїх предкiв лише як про варварiв, зрадникiв i переможених доблесними росiянами, було приємно почути, що 1711 року прославлений Петро I був побитий неподалiк рiки Прут турецько-татарськими вiйськами; що кримськi татари не раз "наводили порядок" у самiй Москвi; або що в нас ще пiвтисячолiття тому вже були вищi навчальнi заклади. Менi не аплодували, але кожен попросив переписати конспект".

Розпочинався визвольний рух з досить простих речей: знати правду, говорити правду вимагати повернення на батькiвщину. Зразок членського квитка отого юнацького "союзу" був такий - контури Кримського пiвострова та томик Ленiна...

Сам Джемiлєв народився за сiм мiсяцiв до депортацiї в Судакському районi. Отже Криму вiн практично не знав, якщо не враховувати того, що вiн, працюючи робiтником на оборонному заводi, весь вiльний час проводив у бiблiотеках, вибирав отi дрiбнi зернятка правди з томiв, написаних "iсториками", - росiйськими та радянськими.

Пiсля розгрому "союзу молодi" був вигнаний з роботи, згодом - виключений з Ташкентського iнституту iрригацiї та механiзацiї сiльського господарства "за неблагонадiйнiсть". Брав участь у дiяльностi "iнiцiативних груп", якi займалися збором пiдписiв пiд петицiями.

12 травня 1966 року був заарештований за вiдмову йти до Радянської Армiї й засуджений до пiвторарiчного ув'язнення. Свiй вчинок пояснював так: оскiльки кримськi татари позбавленi власної землi, вiн не має пiдстав захищати "радянську iмперiю".

Звiльнившись, поїхав до Москви, де разом з вiдомими дисидентами брав участь в дiяльностi "Iнiцiативної групи захисту прав людини в СРСР". Згодом - арешт i суд (сiчень 1970 року).

Мустафа вiдмовився вiд послуг адвоката i виголосив блискучу викривальну промову, захищаючи не себе, а свiй народ i його "право жити на батькiвщинi й користуватися благами нацiональної культури". На його захист пiдняли свiй голос Андрiй Сахаров, Лев Копелєв, Генрiх Бьолль... Але марно.

Рiк 1974-й, нове ув'язнення. Тепер - "за вiдмову взяти участь у вiйськових зборах". Ще рiк табору. Там фальсифiкується нова справа - "наклепницькi вигадки, що порочать радянський державний i суспiльний лад".

Єдиний свiдок, спiвкамерник Дворянський, на судi категорично вiдмовився вiд свiдчень, ранiше вибитих з нього кадебiстами. Отже, доказiв нема, а є термiн у 2,5 роки таборiв.

На знак протесту проти цинiчної розправи Мустафа Джемiлєв оголосив i провiв в Омськiй тюрмi голодування, яке тривало 303 днi.

Вiдчайдушна боротьба лiдерiв кримських татар призвела до "маневрiв" влади. Президiя Верховної Ради СРСР зняла обмеження (на паперi, звичайно) на повернення до Криму кримських татар, грекiв, вiрмен i болгар.

1974 року першим секретарем Джезказганського обкому компартiї Узбекистану призначили кримського татарина Таїрова, але люди повнiстю проiгнорували його заклики переїздити до областi - нiбито у такий спосiб можна вирiшити нацiональне питання.
"Поки татари воювали, їхніх жінок і дітей вивезли в Узбекистан". Спогади з проекту "1939-1945: Неписана історія"
1978 року перший секретар ЦК КП Узбекистану Шараф Рашидов виступив з iнiцiативою створити на базi кiлькох районiв Кашкадар'їнської областi "татарський нацiональний округ" з центром у Мубареку. Генсек Леонід Брежнєв i головний партійний ідеолог Михайло Суслов навiть це не пiдтримали.

Тим часом кримськi татари не залишають спроб де-факто закрiпитися в Криму. З 1967 до 1979 року прописатися в областi змогли 15 тисяч осiб. Тим, хто не змiг пробитися крiзь "антитатарський Перекоп", залишалося оселитися неподалiк - на Херсонщинi, у Запорiжжi, на Кубанi.

Чи треба говорити, що багатодiтнi сiм'ї киримли повнiстю були вiдiрванi вiд основного нацiонального масиву, шкiл, закладiв культури? Лише в кiосках Краснодарського краю можна було зрiдка купити офiцiоз "Ленiн байроги" ("Ленiнський прапор" кримськотатарською мовою - орган Компартiї Узбецької РСР).

1978 року в Криму сталися двi трагедiї.

В селi Беш-Терек (Донське) вчинив акт самоспалення столяр Муса Мамут. Протягом двох рокiв мiсцевi органи влади не надавали йому та його родинi прописку (це закривало шлях, щоб отримати роботу). Вiн облився бензином i пiдпалив себе пiсля повiдомлення, що проти нього вiдкрито кримiнальну справу "за порушення паспортного режиму".

Згодом наклав на себе руки Iззет Мемедуллаєв. КГБ його шантажував, вимагаючи стати стукачем. Залишився лист: "Я нiколи не був негiдником. Хочу померти з чистим сумлiнням...".

На початку 1979 року, пiсля 14 мiсяцiв на волi, знову було заарештовано Джемiлєва. Мiлiцiя продовжила - без його вiдома - термiн дiї адмiнiстративного нагляду й вiдтак заарештувала правозахисника. Вирок - 4 роки за гратами.

Як бачимо, майже всi "злочини" Мустафи-ага не "полiтичнi", а тому довелося сидiти оцi довгi роки в колонiях з урками-кримiнальниками, а не з друзями-полiтв'язнями.

Новий сплеск активностi кримськотатарського руху припав на 1987 рiк. У квiтнi в Ташкентi вiдбулася всесоюзна нарада iнiцiативних груп, в липнi було зiбрано 30 тисяч пiдписiв пiд зверненням до генерального секретаря Михайла Горбачова. 6 липня пройшли демонстрацiї на Краснiй та Старiй площах Москви (перед будинком ЦК КПРС).

Лiдерiв прийняв секретар ЦК Демiчев, але пообiцяв лише передати вимоги "нашому Михайлу Сергiйовичу". Натомiсть з'явилося ганебне "Повiдомлення ТАРС", де кримським татарам знову нагадали, що вони "зрадники", а їхню проблему не можна зараз вирiшити, "враховуючи реальну ситуацiю, що склалася в Криму протягом останнiх десятилiть".

В кiнцi 87-го "найдобрiший" Микола Iванович Рижков, голова Ради Мiнiстрiв СРСР, пiдписав постанову, яка знову обмежила прописку "в деяких районах Кримської областi та Краснодарського краю".

На щастя, кримськi татари зрозумiли: не можна радикально змiнити ситуацiю, не маючи своїх представницьких органiв i громадських органiзацiй. 8 листопада 1988 року можна вважати днем народження Органiзацiї кримськотатарського нацiонального руху.

# data[].attributes.attachment_link.title
Киримли - це татари з Криму

# data[].attributes.attachment_link.description
Чергова річниця депортації: Берiя добре розумiв бажання Сталіна, й усе зробив блискавично. У "столипiнськi" вагони завантажили 180014 громадян (насправдi набагато бiльше), з них абсолютна бiльшiсть - малi дiти та старi. Ідеологія визвольного руху - знати правду, говорити правду, вимагати повернення на батькiвщину.