# data[].attributes.body
Elea

# data[].attributes.attachment_link.title
Katri Saarikiven kolumni: Mitä muistat päivästäsi? Jos et mitään, kannattaa etsiä keinoja unohdella

# data[].attributes.attachment_link.description
Siirtymät auttavat piirtämään jatkuvaan ajan virtaan rajoja. Näiden avulla ajan kulkua voi palastella tapahtumiksi, joita on helpompi muistaa ja ymmärtää, kirjoittaa Saarikivi.

# data[].attributes.body
Elea

# data[].attributes.attachment_link.description
Sekä työttömyys että inflaatio ovat nousussa.

# data[].attributes.body
Hullu nainen manipuloi variksen ystävystymään hänen kanssaan ja nyt hänestä muuttuu pikkuhiljaa varis koska hänen ilme on niin epämukava jo tuossa kuvassa että kyllä siitä huomaa että hänestä muuttuu varis

# data[].attributes.attachment_link.title
Raisa Omaheimon kolumni: Ystävystyin variksen kanssa

# data[].attributes.attachment_link.description
Variksen kanssa vietetyt hetket ovat olleet tämän vuoden parhaita. Eläimen toimia todistaessa ei ole kiire minnekään, kirjoittaa Omaheimo.

# data[].attributes.body
Sonja ja Saana

# data[].attributes.attachment_link.title
Kolumni | Meillä kaikilla oli niin mukavaa – Miksi helppo elämä ei tyydytä?

# data[].attributes.attachment_link.description
”Mukavuuden piti tehdä elämästä parempaa, mutta olemme vieneet mukavuuden äärimmilleen, ja se tekee elämästä merkityksettömämpää”, Olli-Pekka Heinonen kirjoittaa.

# data[].attributes.body
https://www.sportti.com/jalkapallo/nakokulma-ruben-amorimin-kommentti-hammensi-man-united-taysin-umpikujassa/

# data[].attributes.body
Elea

# data[].attributes.attachment_link.title
Johanna Vuorelman kolumni: Suhde Trumpiin kertoo, mistä Suomi on tehty

# data[].attributes.attachment_link.description
Vaikka Nato tuo meille valtavat sotilaalliset muskelit, se ei ole poistanut tarvetta tehdä vaikeita valintoja rohkeuden ja nöyrtymisen välillä, Vuorelma toteaa.

# data[].attributes.body
Sonja ja Saana

# data[].attributes.attachment_link.title
Kolumni | Ei nyt sössitä koulujen kännykkäkuria, siinä on nuortemme viimeinen toivo

# data[].attributes.attachment_link.description
Kuinka moni antaisi lapsensa karata ovesta pois hankalista tilanteista tämän tästä? Puhelimen avulla se liian usein sallitaan.

# data[].attributes.attachment_link.title
Laura Hallamaan kolumni: Jos joku ostaa liikaa, se todellakin on myös minun asiani

# data[].attributes.attachment_link.description
Emme uskalla kommentoida toistemme arkisia kulutustottumuksia, vaikka pitäisi, kirjoittaa Hallamaa.

# data[].attributes.body
Saana ja Sonja

# data[].attributes.attachment_link.title
Matias Mäkirannan kolumni: Nuoret perivät vähän, eikä syynä ole verotus

# data[].attributes.attachment_link.description
Ajatus perinnöstä lasten turvana on pystyyn kuollut, Mäkiranta pohtii.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kysely: Joka kolmas tyttö kohtaa verkossa seksuaaliväkivaltaa

# data[].attributes.attachment_link.description
Pelastakaa lapset -järjestön mukaan aikuisen lähettämät viestit muuttuvat seksuaalissävytteiseksi useimmiten jo alle tunnissa.

# data[].attributes.body
Niko ja viljami

# data[].attributes.attachment_link.title
Jussi Erosen kolumni: Kun salasanoista luovutaan, kukaan ei jää niitä kaipaamaan

# data[].attributes.attachment_link.description
Ihmisten tunnistaminen tietokoneilla on aina toiminut eri tavalla kuin muussa elämässä. Tulevaisuudessa raja kuitenkin hämärtyy, Eronen ennustaa.

# data[].attributes.body
https://yle.fi/a/74-20181530

# data[].attributes.attachment_link.title
Max Verstappen kruunasi huippuviikonloppunsa Monzan GP:n voitolla – McLarenilla tallimääräys varikko-ongelmien takia

# data[].attributes.attachment_link.description
Lando Norrisin varikkopysähdys epäonnistui rengasruuvikoneen ongelman takia. Tallikaveri Oscar Piastri päästi hänet kuitenkin takaisin kakkospaikalle.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Moni valmistuva nuori pohtii nyt epävarmana tulevaisuuttaan. Huoli pois, elämä on pitkä ja järjestyy kuitenkin miten sattuu, Lipasti lohduttaa.

Yläasteen jälkeen rukoilin Jumalaa, että oi, päästä minut lukioon (rehtori tai koulutoimenjohtaja olisi ollut ehkä parempi rukouksen kohde). Asiassa ei kyllä ollut mitään rukoiltavaa, sillä keskiarvoni oli vähän yli kahdeksan, vaikka en ollut kolmeen vuoteen kuunnellut sanakaan, mitä opettajat olivat puhuneet.

Lukion jälkeen puolestaan ajelin kädet vapisten katsomaan yliopistolle pääsykokeessa hyväksyttyjen nimilistaa: josko olisin siellä. Seuraavien viiden vuoden opiskeluaika oli ihanaa. Sellaista vapautta ei ole ollut sen koommin. Kaikki oli edessä. Kaikki oli jännittävää. Kaikki tulisi onnistumaan.

Sekin alkoi valjeta, mitä voisin tehdä elämässäni. Baarimikon ura vaihtui kirjoittamiseen.

Kuinka pienestä kaikki onkaan kiinni!

Jossain vaiheessa uskalsimme vaimoni kanssa hankkia asunnon eli ottaa lainaa. Sitten uskalsimme jättää ehkäisyn pois ja katso: täytimme maan, ja elämä otti jälleen uuden suunnan.

Kuinka pienestä kaikki onkaan kiinni! Toisinkin olisi voinut mennä. Jos en vaikka olisikaan päässyt opiskelupaikkoihini! Jos vaikka olisimme eronneet! Jos vaikka emme olisi edes tavanneet! Lapset olisivat jääneet saamatta, kirjat kirjoittamatta.

Toisaalta silloin olisin ehkä nyt miljonääri, ja eläisin leveästi jahdillani. Kenties olisin saanut jo kaksi Nobelia. Ei voi tietää, ja se juuri on parasta elämässä.

Tämä kannattaa kaikkien niiden muistaa, jotka tänään juhlivat valmistumistaan ja jännittävät jatkoa: melkein kaikille käy lopulta hyvin.

Sillä elämä on useimmiten tosi pitkä.

Minä ainakaan en tajunnut 18-vuotiaana mistään mitään.

Sitä ehtii tehdä virheen jos toisenkin, ja osan moneen kertaan. Lisäksi ehtii tehdä monenlaista, töitä, lapsia, saada ystäviä, vaihtaa asuinpaikkaa, opiskella lisää, innostua... elää.

Kun aikanaan itse pääsin ylioppilaaksi, niin joku onnitteli sanomalla, että nyt olet viisaimmillasi! Se tarkoitti, että tuore ylioppilas oli päntännyt paljon ja ehkä jotain hetken muistikin.

Mutta mietin jo silloin, kuinka helkkarin tyhmä sen 50-vuotiaan onnittelijan täytyi olla, jos hän itse oli ollut 18-vuotiaana älynsä huipulla. Minä ainakaan en tajunnut sen ikäisenä mistään mitään.

Entä jos asiaa ajattelee nyt, jälkikäteen: mitä kaikesta koulunkäymisestä on varsinaisesti jäänyt käteen? Mikä on ollut hyödyllistä, mikä järkevää, mitä ilman ei tulisi toimeen?

Olisiko se Isä meidän -rukous? Raudus- ja hieskoivun ero? Derivoiminen? Saksan vahvat verbit? Thermopylain taistelu? Tai ehkä takaisinristeytys?

Kaikista kouluista alakoulu on ylivoimaisesti tärkein.

Jokainen kouluaste on antanut jotain, ja tietenkin kokonaisuus on tärkeä. Silti suurin osa tärkeistä asioista opitaan vasta koulun jälkeen työelämässä ja elämässä. Aika harvasta kouluaineesta on sanottavampaa ihan suoraa hyötyä.

Itse asiassa kaikista kouluista alakoulu on ylivoimaisesti tärkein: sen peruina osaan päässälaskua, kertotaulun ja prosenttilaskun sekä lukea ja kirjoittaa.

Yläkoulustakin on jäänyt jotain matkaan, mutta ei sen lukujärjestyksistä. Siellä kehittyi ymmärrys, että maailma on sittenkin vähän enemmän kuin oma elinpiiri, ja jos uskaltaa olla utelias, niin siellä on ties mitä!

Lukiosta päällimmäiseksi jäi kutkuttava aavistus siitä, että elämässä on kuin onkin jotain ylimaallista, ja se on tiede, taide ja hilluminen kesäyössä kavereiden kanssa.

Kaikkein eniten maailma tarvitsee käytöstapoja.

Ja tärkein yliopiston oppi oli, että jopa professorit, nuo ikuisen viisauden airuet, ovat lopulta melko, jos eivät nyt tyhmiä, niin rajoittuneita. Missään tapauksessa eivät kauhean ihmeellisiä. Ja tämän voi laventaa koko ihmiskuntaa koskevaksi, mikä on huojentavaa. Ihmiset ovat vain ihmisiä vikoineen ja hyvine puolineen. Sellaiseen porukkaan sujahtaa kuka tahansa aika helpolla.

Mikä kouluaine se sitten on, joka on osoittautunut elämässä käyttökelpoisimmaksi? Yksi on ylitse muiden, vaikkei siitä ei järjestetä erikseen edes oppitunteja: se on käyttäytyminen.

Kaikkein eniten maailma tarvitsee käytöstapoja. Totta kai työelämässä täytyy osata myös se, mitä tekee, mutta vähintään yhtä tärkeää on tulla toimeen muiden kanssa. Ei tarvitse olla kaikkien sydänystävä, mutta jos olisi edes sellainen, jota on mukava moikata aamulla.

Aina siinä ei onnistu mutta yrittää kannattaa. Sillä kumman te palkkaisitte mieluummin tai saisitte työkaveriksenne: osaavan ja kivan, vai osaavan ja helvetin hankalan?

Sitä pohtiessa kippis teille, valmistuneet!
Roope Lipasti Kirjoittaja on kirjailija, joka yrittää käyttäytyä hyvin ja välttää kiroilua.

# data[].attributes.attachment_link.title
Roope Lipastin kolumni: Koulun tärkeimmästä oppiaineesta ei järjestetä oppitunteja

# data[].attributes.attachment_link.description
Moni valmistuva nuori pohtii nyt epävarmana tulevaisuuttaan. Huoli pois, elämä on pitkä ja järjestyy kuitenkin miten sattuu, Lipasti lohduttaa.

# data[].attributes.body
Pihla ja Matilda

# data[].attributes.attachment_link.title
Perttu Pölösen kolumni: Tekoäly ei hallusinoi, verkosto ei ole yhteisö, eivätkä somekontaktit ole ystäviä

# data[].attributes.attachment_link.description
Sanat tihkuvat ideologiaa. Jos sitä ei huomaa, on kuin pässi, jota viedään narussa, Pölönen pohtii.

# data[].attributes.body
Sonja ja Saana

# data[].attributes.attachment_link.title
Kolumni | “On surullista kuulla kommentointia siitä, että työttömyys olisi työttömän oma valinta”

# data[].attributes.body
Pihla ja Matilda

# data[].attributes.attachment_link.title
Johanna Vuorelman kolumni: Suhde Trumpiin kertoo, mistä Suomi on tehty

# data[].attributes.attachment_link.description
Vaikka Nato tuo meille valtavat sotilaalliset muskelit, se ei ole poistanut tarvetta tehdä vaikeita valintoja rohkeuden ja nöyrtymisen välillä, Vuorelma toteaa.

# data[].attributes.body
Pihla ja Matilda

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Helpoin tapa välttää ei-toivottu raskaus olisi puuttua siihen, mitä mies tekee. Silti abortista kiistely kiertyy jatkuvasti vain naisen oikeuteen päättää kehostaan, Särmä pohtii.

Saara Särmä tutkijatohtori

Olen jo pitkään aikonut kirjoittaa tämän kolumnin, mutta on pelottanut. Tiedän, mitä seuraa, jos tekstiä luetaan pahantahtoisesti - tai siitä luetaan vain otsikko, ja sen perusteella vedetään pitkälle meneviä johtopäätöksiä siitä, mitä luullaan tekstin käsittelevän. Mutta kuuntelin hiljan kuuluisaa amerikkalaista bloggaria ja kirjailijaa Gabrielle Blairia, ja päätin sittenkin kirjoittaa.

Blair väittää kirjassaan Ejaculate Responsibly kaikessa yksinkertaisuudessaan, että abortteja ei tarvittaisi, jos miehet kantaisivat vastuun siemensyöksyistään. Lähes jokainen ei-toivottu raskaus on hänen mukaansa vastuuttoman siemensyöksyn seuraus ja 99% aborteista ei-toivottuja.

Yhdysvalloissa kirjan argumentit osuvat toki toiseen maaperään kun Suomessa. Siellä aborttioikeudesta kamppaillaan taas, kun korkein oikeus kumosi aiemman koko liittovaltion laajuisen yleisen aborttioikeuden muutama vuosi sitten.

Suomessa raskaudenkeskeytyslaki uudistui vuonna 2023 Oma tahto 2020 -kampanjan ja kansalaisaloitteen seurauksena. Enää raskauden keskeyttämiseen ei tarvita lääkärin lähetettä tai päätöstä. Raskautensa voi halutessaan keskeyttää aina, jos raskaus on kestänyt alle 12 viikkoa. Toimenpiteeseen ei tarvita perusteluja.

Lisäksi Euroopan komissiolle kohdistettu kansalaisaloite turvallisten ja saavutettavien aborttien puolesta (My voice, my choice) keräsi tänä vuonna miljoona allekirjoitusta. Voidaan siis ajatella, että Euroopassa liikutaan aborttikysymyksessä eri suuntaan kuin Yhdysvalloissa.

Abortti on moraalinen ja poliittinen kysymys. Yleensä se on yritetty ratkaista naisen kehoon liittyvällä lainsäädännöllä: joko on kielletty naisilta oikeus tehdä kehoaan koskevia päätöksiä tai sitten se on sallittu.

Poliittista sääntelyä ei tarvita, jos jokainen siemensyöksy tapahtuu vastuullisesti.

Kääntämällä katse naisten kehoista miehiin, siirrytään moraalista ja politiikasta tavallaan arjen käytäntöihin. Poliittista sääntelyä ei tarvita, jos jokainen siemensyöksy tapahtuu vastuullisesti.

Siemensyöksyjen poliittinen ja oikeudellinen sääntely olisikin tosi hankalaa. Lailla voitaisiin toki esimerkiksi säätää, että jokaisen hedelmällisessä iässä olevan pojan on tehtävä vasektomia. Ennen sitä spermaa voisi säilöä spermapankkiin, josta sen voi myöhemmin lunastaa, kun haluaa ryhtyä vanhemmaksi.

Voi kuvitella, millaisen reaktion tällainen lakiehdotus saisi aikaan: raivoa ja vastustusta. Melkein voi jo kuulla korvissaan pauhaavat puheenvuorot: "Miten kukaan kehtaa esittää tällaista puuttumista miehen kehoon?"

Mutta...

Fakta on, että mies on hedelmällinen jatkuvasti murrosiästä kuolemaansa asti. Vaikka miesten siittiöntuotanto on vähentynyt ja siten hedelmällisyys heikentynyt, miehet ovat silti moninkertaisesti hedelmällisempiä naisiin verrattuna. Nainen on hedelmällinen vain noin päivän, pari kuukaudessa. Blairin kirjan esimerkkilaskeman mukaan nainen on hedelmällinen 480 päivää ja mies 24 208 päivää elämänsä aikana. Miehet ovat siis 50 kertaa hedelmällisempiä kuin naiset.

Merkittävä ero on myös, että siemensyöksy tapahtuu - ainakin enemmän - tahdonalaisesti, toisin kuin ovulaatio. Mies voi kontrolloida missä, miten - ja ennen muuta minne ejakuloi.

Blairin logiikka on, että pelkästään näistä syistä vastuu ei-toivotuista raskauksista kuuluu miehille.

Vuoden Tiedekynä -palkinnon voittaneessa artikkelissa Anna Rajala ja Tiina Vaittinen pohtivat, miten synnyttäminen rapauttaa ruumista, ja millaisia taloudellisia vaikutuksia sillä on koko yhteiskunnalle. Tutkijat kysyvät, kuinka synnyttävien hyvinvoinnista huolehditaan julkisessa taloudessa - kenen ehdoilla ja kustannuksella.

Jos miehet ejakuloisivat vastuullisesti emme kokisi ainuttakaan ei-toivottua raskautta.

Samaan tapaan voisi tietysti kysyä, kenen ehdoilla ja kustannuksella ei-toivotuista raskauksista huolehditaan. Mies joutuu maksamaan kyllä elatusmaksuja, mutta nainen kantaa raskauden (tai abortin) seuraukset ruumiissaan, mielessään ja myös kukkarossaan. Bonuksena kun tulee päälle parinkymmenen vuoden hoivavastuu.

Jos miehet ejakuloisivat vastuullisesti eli siemensyöksy päätyisi vaginaan vain silloin, kun on yhdessä sovittu yrittää hankkia lapsia, emme kokisi ainuttakaan ei-toivottua raskautta. Jos kaikki raskaudet olisivat toivottuja, todennäköisesti myös hoivavastuut jakautuisivat yhteiskunnassa tasaisemmin.

Kulttuurinen ja yhteiskunnallinen vaikutus olisi valtava. Ja mikä parasta, muutos on todella pienistä käytännön teoista kiinni.
Saara Särmä Kirjoittaja on feministi, joka toivoo jokaisen lapsen saavan syntyä toivottuna ja uskoo, että hoivavastuun tasaisempi jakautuminen hyödyttäisi kaikkia sukupuolia.

# data[].attributes.attachment_link.title
Saara Särmän kolumni: Voisiko ei-toivotut raskaudet välttää puuttumalla miehen oikeuteen omaan kehoonsa?

# data[].attributes.attachment_link.description
Helpoin tapa välttää ei-toivottu raskaus olisi puuttua siihen, mitä mies tekee. Silti abortista kiistely kiertyy jatkuvasti vain naisen oikeuteen päättää kehostaan, Särmä pohtii.

# data[].attributes.body
Sanni Freda Linnea Annu

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pick me -tytöistä puhuminen on raaka tapa suhtautua identiteettiään etsiviin teineihin, Hallamaa kirjoittaa.

Laura Hallamaa vapaa toimittaja

Yksi mediassa tiuhaan esiintyvä termi saa korvani nykyään sauhuamaan alta aikayksikön.

Tuo termi on pick me -tyttö. Se tarkoittaa tyttöä, joka korostaa olevansa toisenlainen kuin muut tytöt. Termi on peräisin Greyn anatomia -sarjan romanttisesta kohtauksesta, jossa sarjan päätähti pyytää rakastamaansa miestä valitsemaan hänet toisen naisen sijasta.

"Pick me. Choose me. Love me", hän anoo.

Erinäisten määritelmien mukaan pick me -tyttö hengailee poikien kanssa ja janoaa heidän huomiotaan. Hän pitää poikamaisia harrastuksia parempina kuin tyttömäisiä mielenkiinnon kohteita. Hän vähättelee muita tyttöjä ja nauraa heille.

Sellaisiksi tytöiksi ovat tunnustautuneet muun muassa näyttelijä Pilvi Hämäläinen, radiojuontaja Jenni Poikelus ja lukuisat muut kolmekymppiset, valveutuneet naiset.

Puhe pick me -tytöistä ärsyttää, koska termi kolahtaa erityisesti identiteettiään etsiviin nuoriin.

Arvostan reflektointia ja uskallusta, mutta termissä pick me -tyttö on mielestäni muutama ongelma.

Puhe pick me -tytöistä ärsyttää minua siksi, että termi kolahtaa erityisesti tyttöihin, identiteettiään etsiviin nuoriin ihmisiin. Kun joku tunnustaa olleensa pick me -tyttö, hän yleensä kertoo nuoruudestaan.

Hän on teininä hengaillut mieluummin äijien kanssa, pitänyt poikien juttuja kiinnostavampina ja naureskellut muille tytöille. Tai kuten pahasti sanotaan, ollut vähän mulkku muita tyttöjä kohtaan.

Mutta kerrataanpa nopeasti, millainen on teini-ikäinen ihminen: kaaos. Minä ainakin olin. Nuorena kokeillaan rooleja ja ajatellaan mustavalkoisesti.

Muistini mukaan kasvavilla naisilla oli 2000-luvun alkuvuosina kärjistetysti kaksi suuntaa, mihin kallistua. Joko yritit suosittujen tyttöjen völjyyn tai sitten toimit päinvastoin ja aloit korostaa, miten et ole kuin nuo tytöt. Nuorten naisten karsinat olivat kapeita.

Tässä valossa pick me -tyttöjen käytös kuulostaa korviini nuoren naisen selviytymiskeinolta. On etsitty sekä itseä että omaa porukkaa.

Millainen on teini-ikäinen ihminen? Kaaos.

Näin seesteisenä ja tylsänä kolmekymppisenä on helppo päivitellä, että olin nuorena vähän tyhmä ja nyt hävettää. Muinaiselle nuorelle itselle ei anneta armoa.

Kömpelö termi yrittää tarttua oikeaan ilmiöön, nimittäin sisäistettyyn naisvihaan.

Sisäistetty naisviha ilmenee naisten ja naismaisena pidettyjen asioiden vähättelynä. Esimerkkejä riittää. Julkisuudessa esiintyvät naiset saavat asiatonta palautetta. Naisten kipuja vähätellään terveydenhuollossa. Tyttömäiset jutut, kuten meikkaaminen tai Taylor Swiftin fanittaminen nähdään vieläkin vähempiarvoisempina kuin futis tai metallimusiikki.

Tiivistetysti voisi sanoa, että naisia ei oteta yhteiskunnassa tosissaan. "Heität kuin tyttö." "Nainen ratissa..." Mitä näitä lausahduksia nyt on.

Mielestäni on kuitenkin ilmiselvää, että teini-ikäiset tytöt eivät ole pahimpia naisvihan ylläpitäjiä. Silti pick me -tyttöjä ruoditaan tällä hetkellä, kuin he olisivat merkittävä naisvihan airut.

Entä ne "muut tytöt", jotka ovat rajanneet naiseuden omalla tavallaan ja saattaneet painaa erilaisia tyttöjä alas kiusaamalla? Puhumattakaan pojista, jotka ovat voineet vähätellä ja loukata tyttöjä ilman seuraamuksia?

Milloin he avautuvat julkisesti siitä, kuinka ovat havahtuneet sisäistämäänsä naisvihaan?

Teini-ikäiset tytöt tuskin ovat pahimpia naisvihan ylläpitäjiä.

Keskustelua pick me -tytöistä vaivaa se, että koko termi leviää käsiin.

Kun etsii pick me -tytöistä tietoa, saa eteensä sometauhkaa, ivaa, naurua ja inhoa. Pick me -tyttöjä kuuluu tässä ajassa vihata.

Voin vain kuvitella, kuinka haavoittava termi on niille nuorille naisille, jotka ovat aidosti kiinnostuneita miehisiksi mielletyistä asioista ja harrastuksista. Voiko jalkapalloa pelaava tyttö välttyä tuolta ivalliselta leimalta? Tai onko meikkaamista inhoava tyttö automaattisesti pick me -tyttö?

Luokittelusta tulee helposti kiusanteon väline. Naisvihan purkamiseen pitäisi keksiä muita keinoja kuin yhä uusia naisia leimaavia termejä.
Laura Hallamaa Kirjoittaja on vapaa toimittaja.

# data[].attributes.attachment_link.title
Laura Hallamaan kolumni: Nyt on muotia hyljeksiä pick me -tyttöä

# data[].attributes.attachment_link.description
Pick me -tytöistä puhuminen on raaka tapa suhtautua identiteettiään etsiviin teineihin, Hallamaa kirjoittaa.

# data[].attributes.body
https://www.hs.fi/mielipide/art-2000010703056.html

# data[].attributes.attachment_link.title
Lukijan mielipide | Nuorten väkivaltainen käytös paljastaa aina jotain myös meistä aikuisista

# data[].attributes.attachment_link.description
Väkivalta ja muut yhteiskunnalliset ongelmat purkautuvat lasten ja nuorten kautta kaikkien nähtäville.