# data[].attributes.headline
המתת חסד: לא לחיים בכל מחיר- כתבה בהארץ

# data[].attributes.subject
המתת חסד: לא לחיים בכל מחיר- כתבה בהארץ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אבא שלי, עו"ד יהודה מצא ז"ל, הלך לעולמו ב-28 בדצמבר 2010. קיוויתי שעבר לעולם טוב יותר אחרי שבע שנות גסיסה בסבל נוראי. על קברו נשבעתי שאנסה ליצור שינוי במדינה בנושא המתת חסד, וכך עשיתי. כתבתי טורים בעיתונים, התראיינתי בכלי התקשורת השונים ויזמתי שני כנסים לזכר אבא, שהיה מהמומחים הטובים בישראל בנושאי רשלנות רפואית ונזיקין.

המתת חסד יכולה להיות אקטיבית, ואז ניתן לחולים מינון גבוה של משככי כאבים או רעל שמפסיקים את הפעילות החיונית במוח ובגוף, או המתה פסיבית שבה לא מעניקים לחולים טיפולים מצילי חיים או מאריכי חיים. ההמתה יכולה להיות רצונית, כלומר החולה עצמו מבקש אותה, או לא רצונית במקרה שהחולה לא בהכרה ואז בני המשפחה או האפוטרופוסים החוקיים מחליטים עליה. המדרון החלקלק שאליו מתייחסים המתנגדים להמתת החסד הוא השאלה אם מתן היתר להרג אנשים כדי להפסיק את הסבל לא יידרדר להמתה של חולים גם אם אין לכך הצדקה רפואית.

זוהי פרוצדורה מקובלת בכמה מדינות בעולם, בעוד שבמקומות אחרים עדיין ניטש ויכוח בנושא. בלגיה עומדת בחוד החנית: משנת 2002 מותר לבצע בה המתת חסד של חולים חשוכי מרפא שסבלם בלתי אפשרי ושאין תוחלת לחייהם. עד כה נרשמו במדינה כ-10,000 מקרים של המתות חסד, אבל בשנת 2018 חלה עלייה דרמטית כש-2,357 חולים קיבלו את אישורן של רשויות המדינה לבצע את ההמתה. ב הולנד נכנס לתוקף חוק המתת החסד באפריל 2002, ובשנת 2018 נרשמו 6,126 מקרים. בלגיה והולנד הן המדינות היחידות בעולם המאפשרות המתת חסד גם על רקע פסיכיאטרי, כמו במקרים של דיכאון ושל הפרעות אישיות.

לפני כחודש התפרסם סיפורה של הספורטאית הפאראלימפית הבלגית מריקה ורוורט (Marieke Vervoort), זוכת מדליות זהב, כסף וארד שסבלה ממחלת עצבים נדירה שגרמה לה כאבים עזים. היא בחרה לשים קץ לחייה בגיל 40 באמצעות מרשם המוות להזרקת רעל. מסמך האישור נחתם בידי וים דיסטלמנס (Vim Distelmans), עורך דין ידוע בתחום שקידם את נושא המתת חסד בקטינים שהפכה חוקית בבלגיה בשנת 2014.

הבחירה במוות מרצון היא הזכות הבסיסית שבה צידדה ורוורט, שהפכה בבלגיה וגם בעולם לדמות מוכרת ומעוררת השראה. במשך שנים היא נאבקה לקבל אישור להמתת חסד בגלל סבלה הקשה, אלא שהיא לא מימשה אותו מיד. המסמך הרשמי ניתן לה בשנת 2008 אך היא המתינה עד שלהי 2019: "מהרגע שקיבלתי את המסמך שמאשר לי את סם המוות הרווחתי שקט נפשי מעצם השליטה במצבי", אמרה באחד מהראיונות לתקשורת. בכך חיזקה את מה שנמצא במחקרים - שבניגוד לחשש שאנשים ימהרו להתאבד, עצם הידיעה שיש להם בחירה מתי ואיך לסיים את חייהם דווקא דוחה את הקץ.

הספורטאית הפאראלימפית מריקה ורוורט מבלגיה באולימפיאדת ריו 2016. ורוורט סבלה ממחלת עצבים נדירה שגרמה לה כאבים עזים ובחרה לשים קץ לחייה באמצעות הזרקת רעל צילום: Mauro Pimentel/אי־פי

מה השגתי בכמעט עשור שנים מתחילת המאבק הציבורי שלי? הדבר המשמעותי ביותר הוא שהמודעות הציבורית השתנתה באופן ניכר. אם בעבר הנושא של הכנת החולה ומשפחתו למוות הייתה שיח שנשמע בעיקר בהוספיס, כיום אני נתקלת ברופאים בכירים במחלקות רגילות שנותנים לחולים הסובלים מורפיום ועוזרים לזרז מוות לחשוכי מרפא. אם בלימודי הרפואה הכנת החולה למוות הייתה לא יותר מנושא ליום לימודים אחד, כיום מדובר בקורס סמסטריאלי או בפרק משמעותי בלימוד.

עוד דבר שקרה הוא שאנשי משרד הבריאות יצרו טופס הנחיות מקדימות, שהוא מעין צוואה המאפשרת להצהיר מאילו טיפולים רפואיים מבקש המטופל להימנע ובאילו הוא מבקש לעשות שימוש אם יהפוך לחולה סופני. נכון לחודש דצמבר 2016 היו מופקדים במאגר ההנחיות הרפואיות המקדימות במשרד הבריאות 7,046 טפסי הנחיות שכאלה. מדובר בעלייה משמעותית: פי שישה יותר חותמים בתוך עשור, אם כי עדיין מדובר במספר זעום שמשקף רק 0.02% עד 0.03% בלבד מהאוכלוסייה הבוגרת במדינה.

הבעיה היא שהטופס סובל מכמה פגמים, בראשם העובדה שהוא מסורבל. החזון שבכל בית חולים תוקם יחידה פליאטיבית, שבין תפקידיה יהיה לסייע לחולים במילוי הניירת, עדיין רחוק. גם הרעיון שהטפסים יונגשו דרך המאגר של משרד הבריאות כתיק רפואי ממוחשב, שמוזרם לחדר מיון, למד"א ולמשטרה, לא קיים בפועל. חיסרון נוסף הוא שהטופס "סודי": אנשים לא יודעים לבקש אותו, ולכן רק מעט מאוד מטופלים ממלאים אותו בעודם בעלי כשירות לכך ומשאירים לצוותים הרפואיים ולמשפחה את קבלת ההחלטות ברגעי משבר.

הדברים שנעשים במדינות העולם וגם ההתקדמות הזהירה בישראל נשמעים כמו דבר טוב, אבל בחודש אוקטובר האחרון נערכה בוותיקן שברומא ועידת פסגה בנושא המתת חסד. נציגים של שלוש הדתות המונותאיסטיות - אסלאם, נצרות ויהדות - חתמו על הצהרה היסטורית הקוראת לרופאים ברחבי העולם שלא לתת יד להמתת חסד, בין אם פסיבית, כלומר ניתוק ממכשירי החייאה, ובין אם אקטיבית, באמצעות סם המוות.

המסמך שנחתם בטקס חגיגי בוותיקן הוא יוזמה של פרופ' אברהם שטיינברג, ששימש כיו"ר הוועדה שאישרה בכנסת בשנת 2015 את חוק החולה הנוטה למות שמטרתו הסדרת זכויותיו של החולים על ערש דווי. בחוק מפורטת הזכות לדרוש טיפול רפואי, להימנע מקבלת טיפול רפואי ולהפסיק מתן טיפול רפואי שכבר החל.

פרופ' שטיינברג עזר לנסח את נייר העמדה המתייחס לחשיבותה של המשכיות החיים, משמעותה של ההמתה עבור החולה ומשפחתו ועבור הגורם המבצע את ההמתה, וצירף את חתימתו לאיגרת ששלח הרב הראשי לישראל, הרב יצחק יוסף, שכתב: "המתת חולים סופניים מוגדרת תחת האיסור 'לא תרצח', המוזכר בעשרת הדיברות".

בעיני, האירוע בוותיקן והמסמך שיצא משם הם יום חשוך לכל מי שמקדש את איכות החיים ולא את החיים בכל מחיר. כאזרחית מן השורה, קטונתי מול החלטות הרות גורל בשם שלוש הדתות, ולכן אני מתמקדת בקידום העצומה שניסחתי, " חמלה בסוף החיים". זוהי דרישה לקידום הצעת החוק התקועה "מוות במרשם רופא", שתאפשר לחולים חשוכי מרפא לסיים את חייהם ללא סבל לאחר אישור של שני רופאים שהם מודעים למעשיהם ושאין סיכוי להחלמתם או להקלת סבלם. אני מאמינה שכולנו נזדקק לחמלה הזו כשהחיים יקבלו תפנית קשה מנשוא וחסרת תוחלת, ואנחנו צריכים לדעת שיש אפשרות אחרת.
גילי מצא היא עיתונאית ובעלת הבלוג לטייל עם גילי

# data[].attributes.attachment_link.title
המתת חסד: לא לחיים בכל מחיר

# data[].attributes.attachment_link.description
חיים בצל מחלות קשות שגורמות סבל עצום יכולים להיות קשים מנשוא לא רק למבוגרים אלא גם לצעירים. המתת חסד, שבה חולים מקבלים זריקה של חומרים רעילים או שהטיפול בהם מופסק כדי לא להאריך את הסבל, מאפשרת להם לשלוט לא רק בחייהם אלא גם במותם

# data[].attributes.headline
המתת חסד בישראל – מדוע כל כך קשה להסדיר את החקיקה?- כתבה infomed

# data[].attributes.subject
המתת חסד בישראל – מדוע כל כך קשה להסדיר את החקיקה?- כתבה infomed

# data[].attributes.attachment_link.title
המתת חסד בישראל - מדוע כל כך קשה להסדיר את החקיקה? | Infomed

# data[].attributes.attachment_link.description
נושא המתת חסד בישראל מעורר בכל פעם מחדש ויכוח ציבורי סביב זכותו של אדם למות בכבוד ולמנוע מעצמו ייסורים ומאידך מעלה שלל סוגיות אתיות ומוסריות הבוחנות למי והאם יש את הזכות ליטול חיים של אחר, הגם שהוא ביקש זאת? ומהצד המקצועי כיצד שבועת הרופא מסתדרת עם המתת חסד? מהי המתת חסד?

# data[].attributes.headline
המתת חסד: של מי החיים האלה?- כתבה באתר אין מצב

# data[].attributes.subject
המתת חסד: של מי החיים האלה?- כתבה באתר אין מצב

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בשנת 2006, חוקק בישראל חוק החולה הנוטה למות שנגע בפעם הראשונה באחת הסוגיות האזרחיות, החברתיות וההלכתיות הרגישות ביותר, סוגיית החולה הסופני המבקש לשים קץ לסבלו.

החוק זכה לכינוי חוק הזכות למות בכבוד שזה נשמע כמו פרפרזה לא מוצלחת למשפט הזכות לחיות בכבוד.
שלושה עקרונות יסוד מותווים בחוק והם:

אדם זכאי לבקש להימנע מלתת לו טיפול רפואי להארכת חייו

אסור לסייע לאדם להתאבד, לשדל אדם להתאבד או לבצע המתת חסד

כל אדם מגיל 17 רשאי לתת הנחיות רפואיות מקדימות לסוף חייו או למנות מיופה כוח שייתן בשמו את ההנחיות

אלו הן שלושת עקרונות החוק שמעליהן מרחפת ההנחה הבסיסית שחולה הנוטה למות, מעוניין לחיות אלא אם הוכח אחרת.

בליבת החוק, נמצא המונח חולה בעל כשרות משפטית שהוא התנאי הבסיסי לקיומו. כמו כן, בשל הרגישות, נקבעו לחוק סעיפים רבים ומפורטים על מנת למנוע מקום לפרשנויות סביב נושא שממילא מעורר פולמוסים יצריים בחברה הישראלית.

החוק קבע באופן ברור מהם הפעולות שאסורות לביצוע כגון איסור סיוע בהתאבדות ואיסור הפסקת טיפול רציף.

ברשימת האל תעשה, בולט במיוחד האיסור להמתה אקטיבית והוא למעשה הקו החוצץ בין החוק הישראלי למדיניות בהן מותרת המתת חסד.

ברשימת הפעולות המותרות לביצוע, ניתנה לחולה הזכות להימנע מטיפול רפואי הקשור לבעייתו הרפואית חשוכת המרפא ובין השאר: טיפולים כימותרפיים, החייאה, חיבור למכונת הנשמה, הקרנות ועוד.

כמו כן, מותר שלא לחדש טיפול רפואי מחזורי בשונה מהאיסור להפסיק טיפול רציף.

החוק מתייחס לחולה הנוטה למות ובתוך כך, פוטר את המטפלים מליישם את רצון החולה במטרה למנוע כפייה מצד החולה על המטפל.

כאמור החוק הביא עמו החוק שינוי תפיסתי משמעותי למדינה שמרנית דוגמת ישראל, אבל מי שסבר שמדובר בפעימה ראשונה לקראת מעבר של מדיניות המתת חסד, התבדה.

2014 הפעימה השנייה

בשנת 2014, כיהנה בישראל ממשלת נתניהו-לפיד ולאחר שנים רבות, מצאו עצמם החרדים מחוץ לממשלה.

היתה זו ממשלה שכיהנה בהרכבה זה במשך שנה ושמונה חודשים בלבד, אבל בשל אופייה האזרחי חילוני, היא הובילה שינויים רבים בנושאי דת ומדינה ובראשם חוק הגיוס שכונה חוק השוויון בנטל.

בשמיני ליוני 2014, אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את חוק מוות במרשם רופא. את החוק יזם חבר הכנסת עופר שלח אחד מבכירי סיעת יש עתיד.

בסדר הכרונולוגי, נראה כי החוק הוא הפעימה השנייה של חוק החולה הנוטה למות שחוקק כאמור בשנת 2006.

על פי לשון החוק, יוכל חולה סופני לקבל מרשם לתרופת הרדמה במינון קטלני ולשים קץ לחייו. הרופא שייתן לחולה את המרשם, לא יישא באחריות פלילית.

חבר הכנסת שלח, הסביר כי חוק החולה הנוטה למות, נותן מענה חלקי בלבד לחולים סופניים שמאסו בחייהם ומבקשים לעצמם המתת חסד:

" חוק החולה הנוטה למות, פתר את בעייתם של חולים שהמשך חייהם תלוי באמצעים מלאכותיים כמו תרופות וטכנולוגיות רפואיות מתקדמות. הוא לא פתר את בעייתם של חולים סופניים שממשיכים בחיי סבל בלי להיות תלויים בטכנולוגיות רפואיות מתקדמות. חולים כאלה, אינם יכולים לממש את זכותם האנושית והאזרחית הבסיסית למוות מוקדם וגואל " כך מתוך דברי ההסבר ולשון החוק.

כצפוי, גררה הצעת החוק גל תגובות חריף וקיצוני משני הקצוות. מצד אחד פוליטיקאים מהחלק השמאלי של המפה, ארגונים ועמותות כגון עמותת ליל"ך לזכות לחיות ולמות בכבוד ואנשי רפואה שהביעו תמיכה בהצעת החוק ותלו בה תקוות גדולות.

מנגד, יצאו חוצץ כנגד ההצעה, אנשי דת וארגונים רוחניים שהגדירו אותה כרצח, לא פחות. "מרשם להתאבדות", הגדירו את הצעת החוק רבנים ופוליטיקאים מהמפלגות החרדיות.

גם בהסתדרות הרפואית לא כולם אהבו את הצעת החוק, פרופסור ליאוניד אידלמן שכיהן אז כיו"ר הארגון, תקף בחריפות את הצעת החוק ואמר כי מדובר בדרך המנוגדת באופן מובהק למהותו של הרופא.

בסופו של דבר ולמרות שהצעת החוק קיבלה אישור מוועדת השרים לענייני חקיקה, היא לא אושרה במליאת הכנסת והמעבר מהמתת חסד פאסיבית בחוק החולה הנוטה למות משנת 2006, להמתת חסד אקטיבית, כשל.

ישראל מול העולם

אם נבחן את השינוי שבין 2006 לשנת 2014, נלמד שמדינת ישראל נמנית על רשימת המדינות הדמוקרטיות השמרניות. חשוב להדגיש, ישראל לא לבד ובמדינות רבות נדחו חוקים דומים בטענה כי מדובר ברצח.

המתת חסד מעוררת פולמוס יצרי נרחב שמאגד לתוכו וויכוח אידיאולוגי נוקב. קשה להתעלם משאלות רבות ומהותיות שמעלה המתת חסד.

למשל, היכן בדיוק עובד הגבול? האם ניתן יהיה לקיימה גם שמדובר בתינוקות שנולדו עם מומים מולדים קשים שלא אובחנו בהריון וגורמים לנכות מלאה ולשיתוק מוחין?

לא מעט מדינות באירופה אישרו את חוק המתת החסד, בהולנד, פינלנד ובלגיה, עבר החוק שינויים כך שהוא מתיר בתנאים מסוימים המתת חסד לילדים בני 12 ומעלה.

מעל לכולן, נצבת שוויץ, שם הפכה המתת החסד לתעשייה המגלגלת כסף רב. שוויץ, מושכת אליה אזרחים רבים מכל רחבי העולם, ובין השאר גם מישראל, המבקשים לסיים את חייהם ושהחוק אסור במדינתם.

מספר חברות בשוויץ, מעניקות "חבילות" המתה שונות במתחמים שלחלקם מראה של כפר תיירות ונופש.

תמורת הסכום הנכון, יזכה החולה "לנופש" שממנו הוא לא ישוב. כאמור, חברות אלה מציעות מספר חבילות, החל מהמתה בידי רופאים ועד המתה הכוללת שריפת הגופה או קבורה.

חשוב להדגיש כי גם בשוויץ הפסקת חיים היא עבירה, אלא אם היא נעשית בהמלצת פסיכיאטר או למטרה זולתנית. זאת אחת הבעיות שמעלים מתנגדי ההצעה בישראל (שאינם אנשי רוח ודת) להחיל המתת חסד.

לדידם, מהר מאוד תהיה זליגה למקומות שאף אחד באמת לא התכוון כגון ילדים, תינוקות בעלי מומים או קשישים שיצליחו להוכיח לפסיכיאטר שחייהם מלאי סבל.

החיבור בין המתת חסד להתאבדות אינו דימוני ועל אף שהחוק מתיר המתת חסד בתנאים מאוד מסוימים, הפחד הוא מהתרחבות של החוק.

מדינת ישראל שעדיין מעצבת את אופייה האזרחי-לאומי, נראית כמדינה שעדיין לא בשלה לחוק כזה.

ההלכה היהודית אוסרת באופן גורף המתת חסד המתפרשת כהתערבות בערך העליון ביותר ליהדות, קדושת החיים.

סביב תפיסה זו, קיימת תמימות דעים חוצת מחנות, חסידויות וזרמים בעולם הדתי יהודי, כולם נגד.

מחד, אף אחד לא באמת אוהב לראות אדם סובל (גם לא אנשי דת ורבנים), מאידך קיים החשש מנגיעה בטאבו ומקביעת מדד לערך החיים.

מדינת ישראל מציגה נתונים טובים למדי במדדי הצלחת שירותי הבריאות, למרות השקעה תקציבית נמוכה יחסית, וזאת בעיקר והודות לשני דברים: כוח האדם הרפואי המסור הנלחם על כל חולה וערכם הגבוה של החיים בעולם היהודי.

" כל המציל נפש בישראל ...", הוא אחד המשפטים הבולטים המופיעים במקורות חז"ל, משפט המדבר על הפסקת החיים באופן יזום, אינו בנמצא.

סוגיית הקורונה, העלתה שוב את הדיון הנוקב הזה שכן, מדובר במקרים בהם חולים קשים מונשמים ונעזרים בטכנולוגיה מתקדמת על מנת לשרוד. כפי שראינו לא כולם שורדים, אך המאבק היומיומי של אנשי הרפואה הוא הירואי, לא פחות.

במדינת ישראל 2020, יכול חולה סופני להודיע לרופא: " לא תודה, אני מוותר" אך הוא אינו יכול לבקש ממנו: " תן לי מהזריקה הזאת שהורגת " וכך, בין שתי גישות אלה, מופעל האיזון שבין סבלו של החולה לבין המתת חסד פאסיבית.

קריאה נוספת: הצד הפחות מתוקשר של הרשלנות הרפואית

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
מערכת אין מצב

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
להציג את כל הפוסטים של החולה המדומה

# data[].attributes.attachment_link.title
המתת חסד בישראל: חיים בכל מחיר?

# data[].attributes.attachment_link.description
בשנת 2006, חוקק בישראל חוק החולה הנוטה למות שנגע בפעם הראשונה באחת הסוגיות האזרחיות, החברתיות וההלכתיות הרגישות ביותר, סוגיית החולה הסופני המבקש לשים קץ לסבלו. החוק זכה לכינוי חוק הזכות למות בכבוד שזה נשמע כמו פרפרזה לא מוצלחת למשפט הזכות לחיות בכבוד.

# data[].attributes.headline
המתת חסד: שלוש מדינות מתירות, אחרות מעלימות עין- כתבה בוואלה חדשות

# data[].attributes.subject
המתת חסד: שלוש מדינות מתירות, אחרות מעלימות עין- כתבה בוואלה חדשות

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
החשד לפיו תושבת הדרום הומתה בידי אביה הרופא מעלה פעם נוספת את הצד המשפטי בנושא. אלו מדינות עיגנו המתת חסד בחוק, מי מעדיפות שלא להתערב, ומה אומר החוק בישראל?

המקרה שאירע היום (שישי) בדרום הארץ, בו אב חשוד כי המית את בתו, חולה סופנית, ולאחר מכן שם קץ לחייו, מעלה את שאלת המתות החסד בישראל. המתת חסד הנה נושא שנוי במחלוקת בעולם. שלוש מדינות בלבד - הולנד, בלגיה ולוקסמבורג - מתירות לרופאים לבצע המתת חסד אקטיבית. גם בקולומביה החוק היבש מתיר זאת, אולם הוא אינו מיושם בפועל. כמו כן, בכמה מדינות בארצות הברית מכיר החוק ב"מוות במרשם רופא" - רופא רשאי לרשום מרשם לחומר קטלני, אולם על החולה לבצע בעצמו את ההמתה.

לדברי בינה דיבון, יושבת ראש עמותת "ליל"ך – לחיות ולמות בכבוד" המקדמת את נושא האוטונומיה של החולה על גופו, מדינות אחרות כמו שוויץ וגרמניה מעלימות עין ממי שמסייע להמתות חסד בשטחן.

בישראל, לעומת זאת, ביצוע המתת חסד אסור על פי חוק ו"אין שום סדק בנושא", כדברי דיבון. בשנת 2005 חוקק בישראל חוק החולה הנוטה למות, שמתיר לחולים סופניים לסרב לקבל טיפולים מאריכים חיים. עד להעברתו של החוק, רק בית משפט רשאי היה להורות על הפסקת טיפול. גם כיום, החוק אינו מתיר להפסיק טיפולים רציפים דוגמת מכונות הנשמה, אלא רק טיפולים מחזוריים כמו דיאליזה או קבלת תרופות. הפסקת הטיפול כרוכה בהבעת רצונו של החולה ובקביעה של הרופא המטפל כי מדובר במחלה חשוכת מרפא וכי לחולה נותרו עד שישה חודשים בלבד לחיות.

בארץ, ככל הידוע, אין גופים הפועלים לקידום המתת חסד אקטיבית, בין השאר בשל העובדה כי הנושא נוגד את ההלכה. אולם עמותת ליל"ך מנסה להרחיב את זכויות החולה, מתוך רצון לקדם את נושא המוות במרשם רופא. יצוין עוד, כי במדינות שונות, דוגמת בריטניה, לא נוקטים סנקציות פליליות כלפי מי שמסייע בהתאבדות. בישראל, לעומת זאת, ניתן להעמיד לדין אדם המסייע בהתאבדות.

# data[].attributes.attachment_link.title
המתת חסד: שלוש מדינות מתירות, אחרות מעלימות עין - וואלה! חדשות

# data[].attributes.attachment_link.description
החשד לפיו תושבת הדרום הומתה בידי אביה הרופא מעלה פעם נוספת את הצד המשפטי בנושא. אלו מדינות עיגנו המתת חסד בחוק, מי מעדיפות שלא להתערב, ומה אומר החוק בישראל? המקרה שאירע היום (שישי) בדרום הארץ, בו אב חשוד כי המית את בתו, חולה סופנית, ולאחר מכן שם קץ לחייו, מעלה את שאלת המתות החסד בישראל.

# data[].attributes.headline
המתות חסד: כשהמוסר, ההלכה והאנושיות מתנגשים האחד בשני- כתבה בהארץ

# data[].attributes.subject
המתות חסד: כשהמוסר, ההלכה והאנושיות מתנגשים האחד בשני- כתבה בהארץ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
קרן שטלריד היתה אמורה להתחיל היום (ראשון) טיפול "הוספיס בית", טיפול תומך שאינו מרפא, למי שכבר אפסו סיכוייו להחלמה. ביום שישי שם אביה, ד"ר מרדכי שטלריד קץ לסבלה, והתאבד. שטלריד אובחנה כחולה לפני כשלוש שנים, ולדברי קרוביה סבלה מכאבי תופת. לפני שלוש שנים גם אושרה במשרד הבריאות הנחיה להקמת מערך ארצי של שירותי הוספיס בכל בתי החולים, עד ליולי הקרוב. ואולם ביישום ההנחיה, עליה חתום מנכ"ל משרד הבריאות הקודם, הפרופ' אבי ישראלי, חלו עיכובים משמעותיים. במערכת הבריאות היו מי שקשרו בין עיכובים אלו ובין התוצאה הטרגית.

"בפועל מאז ההנחיות לא קרה דבר דרמטי בשטח. מספר שירותי הטיפול התומך שנוספו שולי ביותר, והמערכות לטיפול תומך שהיו אמורות לתת מענה בבתי החולים לא הוקמו", אומר הפרופ' פסח שוורצמן מהחטיבה לבריאות הקהילה באוניברסיטת בן-גוריון, שעמד בראש ועדה שניסחה עוד בשנת 2005 כללים למתן שירות טיפול תומך בישראל. "כיום נראה שיש אנשים הבוחרים בהמתת חסד כפתרון לסבל, כי אין להם פתרון אחר. הגיע הזמן שנסדיר את העניין, אחרת נהיה עדים לטרגדיות נוספות שכאלה".

סוגיית המתות חסד שבה ועולה בישראל אחת למספר שנים. בפעם האחרונה היה זה לפני כשנה וחצי, בקיץ 2011, כשהעיתונאי ושדרן הרדיו עדי טלמור, החליט לשים קץ לחייו בגיל 58 לאחר שאובחן כחולה סופני בסרטן הריאות. בשל האיסור הגורף בישראל על המתת חסד אקטיבית, בין היתר, בלחץ מפלגות חרדיות בשל היות ההתאבדות מנוגדת להלכה היהודית, פנה טלמור לבצע את המתת החסד בשווייץ. שם, מתאפשרות המתות חסד לחולים סופניים גם שאינם אזרחי המדינה.

"עלינו כמדינה להיות בטוחים שמי שבוחר בהמתת חסד עושה זאת מתוך בחירה מודעת, ולא מתוך הנחה כי זהו המוצא היחידי למנוע סבל", מתריע הפרופ' שוורצמן. לצד השאלה המוסרית, מבצעי המתות חסד בישראל מסתכנים בעמידה לדין פלילי בהאשמות של הריגה או רצח. בתיקים משפטיים משנים קודמות, אמהות שסייעו להרוג את ילדיהם החולים בהמתת חסד, נשלחו לשנת מאסר על ידי בתי המשפט. בדצמבר 2009 פסק בית המשפט העליון בהרכב של שלושה שופטים שנת מאסר בכלא על גבר בן 59, גרוש ואב לבת, שניסה לבצע המתת חסד באמו, ילידת 1922, שהיתה חולה סיעודית, באמצעות קוקטייל של תרופות וויטמינים. האם נפלה לתרדמת, אך הצליחה לשוב להכרה לאחר שאושפזה בבית חולים רמב"ם. בית המשפט טען בהסבריו כי "נימוקינו העיקרי הוא קדושת החיים והצורך באמירה שיפוטית ראויה כי המבקש ליטול חיים בכוונת מכוון, דינו מאסר מאחורי סורג ובריח".

לנוכח העמדה ההלכתית, עומדים כיום החולים הסופניים בישראל בין מערך ההוספיסים החלקי (בישראל עדיין קיימים כיום, כפי שהיה גם ב-2009, 87 מיטות לאשפוז בארבעה הוספיסים פעילים בבתי החולים שיבא והדסה הר הצופים ובמוסדות סנט לואיס בירושלים ונוף הדר בחיפה), שנועד רק להקל על סבלם - ובין חוק חולה הנוטה למות. חוק זה, שנכנס לתוקף בדצמבר 2006, מתיר הימנעות מפעולות מצילות חיים לחולים שנותרו להם עד שישה חודשים לחיות.

החוק מבוסס על פעילותה של ועדה ציבורית שהוקמה עוד בשנת 2000 בראשות הרב, הפרופ' אברהם שטינברג, מנהל היחידה לאתיקה רפואית במרכז הרפואי שערי צדק. בין הטיפולים שנכנסים בהגדרתו, החייאה בהלם חשמלי ובתרופות, חיבור למכשיר הנשמה, חיבור לדיאליזה, ניתוחים לכריתת גידולים, הקרנות וכימותרפיה ואנטיביוטיקה לטיפול בזיהומים בדם. בחולים עם תוחלת חיים שאינה עולה על שבועיים, מתיר החוק להימנע ממתן מזון ונוזלים בדרך מלאכותית ולהימנע ממתן הורמון מסוג אינסולין במקרה הצורך.

החוק דורש מילוי מבעוד מועד של טופס הכולל הצהרת כוונות עתידית באשר לטיפולים שהחולה מבקש להימנע מהם, אם יגיע למצב סופני והפקדתו במרכז להנחיות רפואיות מקדימות במשרד הבריאות. עד כה הוגשו למשרד 4,000 טפסים של ישראלים המבקשים להסתייע בחוק אם יהפכו לסופניים. מגישי הטפסים, שנעו בין הגילים 37 ל-98, הם ברובם חולים הנמצאים במגע תכוף עם מערכת הבריאות. עם זאת, הליך אישור הטפסים ארוך, ועד כה אושרו כ-2,000 מבין הטפסים שהוגשו. במשרד הבריאות אף מדווחים כי קצב מילוי הטפסים נמצא בעלייה הדרגתית, ועומד עתה על 210 טפסים חדשים המתקבלים במשרד מדי חודש.

בארגון ליל"ך, "לחיות ולמות בכבוד", אומרים עם זאת כי חולים רבים נופלים בין הכסאות, ולפיכך פועלים לאחרונה להרחבת החוק, באופן שיאפשר להחילו גם על חולים סופניים חשוכי מרפא שהמערכת הרפואית מתקשה להעריך את תוחלת חייהם הצפויה. כמו כן מבקש הארגון לקדם את הסדרת החובה למתן טיפול תומך לחולים שאינם מעוניינים בהארכת חיים בחוק זכויות החולה ולאפשר ניתוק ממכונת הנשמה, בכפוף לבקשת החולה.

לדברי יו"ר ליל"ך, בינה דיבון, "כיום החוק בארץ מתיר שלא להתחיל מחדש טיפול מחזורי כמו דיאליזה או כימותרפיה, אך אין אפשרות להפסיק טיפול רציף". לפני מספר שנים פותחה בארץ מכונת הנשמה המכילה טיימר, הכוללת הנשמה מחזורית, באופן המאפשר שלא לחדש הנשמת חולה באופן מחזורי, אולם לאחר שעברה מחקרים בהצלחה, אישורה מתעכב זה למעלה משנה בוועדה הארצית לניסויים בבני אדם (ועדת הלסינקי). ארבעה חברי כנסת כבר נתנו הסכמתם לקידום היוזמה של ליל"ך, אולם פיזור הכנסת לקראת הבחירות קטע את המהלך. "לו היו מחפשים פתרון למצב, אולי ניתן היה למנוע את המקרה הנורא שקרה", אמרה דיבון בסוף השבוע.

גם ללא בעיה הלכתית, נושא המתות החסד עדיין שנוי במחלוקת ברחבי העולם. שווייץ עדיין מוגדרת המדינה המתירנית ביותר בתחום, ופתיחת האפשרות גם בפני אזרחים זרים, הובילה לביקורת קשה ממדינות אחרות שכינו את התופעה של נסיעה לצורך המתת חסד בשווייץ בשם "תיירות המוות". מספר ארגונים בשווייץ מבצעים את ההליך, בהם "דיגניטאס", שבו הסתייע בשעתו עדי טלמור, ו"אקזיט" (Exit).

לפי הערכות, לפחות 25 ישראלים שאובחנו כחולים סופניים כבר סיימו את חייהם בשנים האחרונות בשווייץ. שווייץ דורשת אישור רפואי המעיד על מחלה סופנית ללא אפשרות ריפוי, מסירת העתק של תיקו הרפואי של החולה ושלוש שיחות עם רופא ופסיכולוג שבהן נידונה החלטתו לשים קץ לחייו. במקרים שבהם אושר המהלך, המתת החסד לרוב מבוצעת בלילה, לאחר שהחולה נפרד ממשפחתו, כשהוא הולך לישון, ומקבל מנת סם קטלנית. עלות השירות נאמדת ב-4,000 דולר למטופל.

לצד שווייץ, המדינות הספורות שכן מתירות כיום המתת חסד, מגבילות זאת לתושביהן בלבד. בבריטניה אף הועלתה בשנים האחרונות יוזמה לאסור בחוק על אזרחים בריטיים להסתייע בשירותי המתות החסד בשווייץ, על רקע מקרה שנוי במחלוקת של תיעוד המתת חסד של אזרח בריטי בשווייץ, שהוקרנה ב-2008 ברשת הטלוויזיה "סקיי". מקרה אחר, שאירע לפני שנתיים, גרר דיון נוסף בסוגיה, כאשר אם לקחה את בנה המשותק בן ה-33 לסיים את חייו בשווייץ, למרות מחלוקת רפואית באשר להיות מצבו סופני.

בריטניה עצמה אינה מתירה המתת חסד, המוגדרת במדינה כעבירה שגוררת מאסר בפועל, אם כי בתי חולים רבים במדינה מבצעים המתות חסד פסיביות באמצעות מתן משככי כאבים במינונים מוגברים לחולים סופניים. הצעת חוק שהוגשה במדינה ב-2005, לאפשר מתן זריקה ממיתה לחולים סופניים, לא נתקבלה. גם בגרמניה קיים איסור מפורש על ביצוע המתות חסד, וזאת, בין השאר, על רקע תקופת הנאציזם שבה בוצעו המתות חסד בהיקפים נרחבים ביותר, בין השאר, של נפגעי נפש. בצרפת, שאוסרת גם היא לבצע המתת חסד אקטיבית, גרר הנושא דיון סוער בעקבות מותה של חולת סרטן סופני לפני שנתיים, שלאחר שמאבקה הציבורי לאפשר המתות חסד נדחה בבית המשפט - גם לאחר שפנתה באופן פומבי לנשיא סרקוזי - היא נמצאה מתה בביתה כשבגופה שרידי תרופת הרדמה המשמשת להמתות חסד.

לעומתן, הולנד, בלגיה ולוקסמבורג מאפשרות לרופאים לבצע המתה בהזרקת חומרי רעל לגוף החולה הסופני, על סמך בקשתו, בעודו בהכרה. במדינות אחרות במערב נהוג לבצע הפסקת טיפול מאריך חיים לחולים סופניים, כמו ניתוק מכשירי הנשמה והזנה מהחולה הסופני.

בארה"ב אישרו 2 מדינות בלבד ביצוע המתת חסד, והיתר אוסרות זאת. כך למשל, במישיגן הואשם ב-1999 הד"ר ג'ק קבורקיאן, שכונה בתקשורת "ד"ר מוות", ברצח מדרגה שנייה, על שנתן עזרה להמתת לפחות ל-130 חולים סופניים. קבורקיאן ריצה 8 מתוך 25 שנות המאסר שנגזרו עליו, ושוחרר בשנת 2007 בכפוף להתחייבות שלא לבצע המתות חסד נוספות. הוא מת בשנה שעברה.

החלוצה בנושא היתה אורגון שבמערב ארה"ב, שם התקבל כבר ב-1998 חוק המאפשר לרופאים לצייד חולים סופניים במרשמים רפואיים לצורך המתת חסד, כשבהמשך המטופל רשאי ללכת לבית מרקחת, ולרכוש את החומר לסיום חייו בעצמו. מדינת וושינגטון אישרה חוק דומה ב-2008. שנה לאחר מכן התיר בית המשפט העליון במונטנה המתת חסד כאמצעי למוות בכבוד במקרה פרטני אחד, ואולם עד כה לא הותר הנושא בחוק. המודל הקיים באורגון וושינגטון הוצע לפני כשנתיים ליישום בישראל על ידי חבר הכנסת חיים אורון (מרצ), אולם נדחה על רקע התנגדות משרד הבריאות והעומד בראשו, סגן השר יעקב ליצמן מיהדות התורה.

לחצו על הפעמון לעדכונים בנושא:

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
משרד הבריאות

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
המתות חסד: כשהמוסר

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
ההלכה והאנושיות מתנגשים האחד בשני

# data[].attributes.attachment_link.title
המתות חסד: כשהמוסר, ההלכה והאנושיות מתנגשים האחד בשני

# data[].attributes.attachment_link.description
קרן שטלריד היתה אמורה להתחיל היום (ראשון) טיפול "הוספיס בית", טיפול תומך שאינו מרפא, למי שכבר אפסו סיכוייו להחלמה. ביום שישי שם אביה, ד"ר מרדכי שטלריד קץ לסבלה, והתאבד. שטלריד אובחנה כחולה לפני כשלוש שנים, ולדברי קרוביה סבלה מכאבי תופת. לפני שלוש שנים גם אושרה במשרד הבריאות הנחיה להקמת מערך ארצי של שירותי הוספיס בכל בתי החולים, עד ליולי הקרוב.

# data[].attributes.headline
המתת חסד בישראל – רצח או רחמים?- כתבה באתר כללית

# data[].attributes.subject
המתת חסד בישראל – רצח או רחמים?- כתבה באתר כללית

# data[].attributes.attachment_link.title
המתת חסד בישראל - רצח או רחמים?

# data[].attributes.attachment_link.description
הצעת חוק חדשה תתיר לרופאים לסייע לחולים סופניים להתאבד. האם ישראל תלך בעקבות מדינות במערב ותתיר המתת חסד גם לחולים סופניים שאין בכוחם להתאבד? הפרטים בכתבה הבאה

# data[].attributes.headline
הכנסת דחתה - לא תהיה המתת חסד בישראל- כתבה בynet

# data[].attributes.subject
הכנסת דחתה - לא תהיה המתת חסד בישראל- כתבה בynet

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
המתת חסד - לא בישראל: מליאת הכנסת דחתה היום (ד') בקריאה טרומית את הצעת החוק הקובעת כי אדם הנוטה למות יוכל לקבל מרופאו האישי מרשם לתרופת הרדמה במינון קטלני שתביא למותו. שר הבריאות, יעקב ליצמן, אמר בתגובה להצעה: "זה רצח, אנשים שהרופאים קבעו שימותו - התעוררו".
את ההצעה הגישו חברי הכנסת עפר שלח, קארין אלהרר ומיקי רוזנטל. להצעה זו הוצמדו הצעות דומות של חברי הכנסת דב חנין וזהבה גלאון. בעד הצעת החוק תמכו 30 חברי כנסת, ו-45 התנגדו.
חוק החולה הנוטה למות: למה לא מיישמים אותו?
על פי ההצעה, חולה הנוטה למות שהוא בגיר ובעל כשרות והוא אזרח ישראלי במשך חמש שנים לפחות, יהיה רשאי לבקש מרופאו האישי מרשם לתרופת הרדמה במינון ממית, אותה הוא ייטול באופן עצמאי. בהצעת החוק מפורטים שלבי הבקשה ואפשרות החזרה ממנה וחובות המוטלות על הרופא האישי, כולל ידוע על חלופות לטיפול, סכנות והשלכות של המרשם, עמידה בתקופת המתנה מיום בקשת המרשם, הפנייתו של החולה לגורמים אחרים לצורך אימות רצונו וחובת תיעוד. הצעת החוק קבעה עוד כי הרופא האישי ידווח למשרד הבריאות על כל מרשם ממית שנתן וחובה דומה על רוקח על כל תרופה שניפק לפי מרשם כאמור. עוד נקבע בהצעה כי נטילת מרשם ממית לא תבוא לידי ביטוי בתעודת פטירה ובדוחות לעניין התאבדות, לא תיחשב כהזנחה מצד אפוטרופוס ולא תשפיע על ביטוחים או קצבאות שנתיות. בנוסף הוצע לקבוע עבירות פליליות על זיוף בקשה למרשם או הסתרתו או התערבות בחזרה מבקשה למרשם ממית. בדברי ההסבר נכתב: "חוק החולה הנוטה למות הכיר בעובדה שאפשר לשמר, באמצעים מלאכותיים, את חייהם של חולים במחלות חשוכות מרפא מעבר לגבול הטבעי של אותן מחלות. יכולת טכנית זו דנה את החולים לייסורים מתמידים, פיסיים ונפשיים, כשהיא מאריכה את תהליך הגסיסה ללא כל תקווה או תוחלת". "החוק מכבד את זכות החולה על גופו ולכן הוא מאפשר לרופאים לקבל את בקשתו של חולה הנוטה למות שלא להאריך את חייו באמצעים מלאכותיים. כך, החוק מתיר לרופאים, שלא לחבר, או שלא לחדש חיבור של חולה כזה למכשיר הנשמה, ובלבד שנקבע כי הוא אכן מתייסר במחלה חשוכת מרפא, כי אכן ימיו ספורים וכי נתן את בקשתו מתוך צלילות הדעת והמחשבה".
"אין כאן סיוע להתאבדות", אומר היום חבר הכנסת עפר שלח, "החולה עצמו בדעה צלולה יחליט אם לעשות מעשה. הצעת החוק מכוונת למוות בכבוד. עשרת אלפים איש בשנה, שזה 30 חולים ביום, נפטרים ממחלת הסרטן שבשלביה הסופיים עוברים ייסורים קשים, יחד עם בני המשפחה. הם מרגישים שכל מה שמחכה להם זה סבל וייסורים ואובדן הכבוד. הרופאים נדרשים מידי יום לעבור על החוק ולעשות דברים בתחום האפור.

ח"כ זהבה גלאון, אמרה בקול חנוק: "כשהגשתי את הצעת החוק הזו לא חשבתי שהיא תהפוך כל כך רלוונטית לגבי מבחינה אישית, ואני מדברת על אמא שלי שנפטרה באותה שנה ואני לא מאחלת לשונאים שלי לעבור את מה שהיא עברה.

"אני לא חושבת שזה דבר שהוא בכלל מתקבל על הדעת שאני כבתה של אמא שלי נמצאת כל יום ליד מיטתה ומאחלת למותה" הוסיפה גלאון, "הייתי חסרת אונים מולה, היא הייתה צלולה עד לרגע האחרון בבקשה שלה "תעזרי לי למות". למה שלא נעזור לאנשים לסיים את חייהם בכבוד ולא בעליבות שבה אמא שלי סיימה את חייה".

שר הבריאות השיב בשם הממשלה: אם מישהו חולה שהרופאים נותנים לו יומיים לחיות, ומישהו בא והרג אותו ברחוב, האם אי אפשר להאשים את זה שהרג אותו ברצח? כל עוד בן אדם חי ונושם אסור.

"אני כשר ראיתי מקרים של אנשים שחשבו שהם הולכים למות והרופאים אמרו שאין סיכוי ופתאום הם קמו. אם הורגים גוסס על פי ההלכה זה רצח ואסור לעשות את זה".

צפו: תיעוד של המתת חסד במכון דיגניטס

# data[].attributes.attachment_link.title
הכנסת דחתה - לא תהיה המתת חסד בישראל

# data[].attributes.attachment_link.description
המתת חסד - לא בישראל: מליאת הכנסת דחתה היום (ד') בקריאה טרומית את הצעת החוק הקובעת כי אדם הנוטה למות יוכל לקבל מרופאו האישי מרשם לתרופת הרדמה במינון קטלני שתביא למותו. שר הבריאות, יעקב ליצמן, אמר בתגובה להצעה: "זה רצח, אנשים שהרופאים קבעו שימותו - התעוררו".

# data[].attributes.headline
המתת חסד בהלכה- ויקפדיה

# data[].attributes.subject
המתת חסד בהלכה- ויקפדיה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
נושא הוא מהקשים והסבוכים שעימם מתמודדת ה אתיקה הרפואית. עמדת ההלכה בנושא המתת החסד היא מורכבת: ה הלכה שוללת לחלוטין נקיטת פעולות שיש בהן כדי להביא למותו של אדם באופן אקטיבי אך סלחנית יותר לגבי פעולות בעלות אופי פסיבי. רוב הפוסקים אינם תומכים בפעולות שמטרתן להאריך הארכה חסרת תוחלת של חיים שיש בהם ייסורים. בכך דומה הגישה ההלכתית לגישה האתית-רפואית הנהוגה מכוח החוק ברוב המוחלט של מדינות המערב.

המתת חסד אקטיבית של אדם, גם אם הוא סובל מייסורים קשים, אסורה כמעט בכל מדינות העולם. גם ההלכה רואה אותה בחומרה רבה. כבר ב תנ"ך ניתן למצוא דוגמה לכך: הנער ה עמלקי סיפר שהרג את שאול המלך כדי להקל על ייסורי גסיסתו, אך כעונש נידון למוות על ידי דוד. במעשה זה מביע דוד את הכבוד הרב שרחש כלפי שאול בהיותו משיח האל, אך חז"ל דרשו מהסיפור שגם המתת חסד כזו נחשבת כ רצח, ודינה מוות. אומנם מאותו סיפור תנ"כי עצמו יש שהסיקו שהאדם עצמו רשאי לאבד עצמו לדעת במצב של ייסורים קשים כפי ששאול עשה. לדעתם ייתכנו מצבים לפיהם יהיה אדם רשאי להמית עצמו במו ידיו, אולם דעתם דעת מיעוט.

את ההשקפה הבסיסית של ההלכה על המתת חסד מנסח הרב ישראל מאיר לאו:

"המושג המתת חסד אינו מובן על פי השקפת תורת ישראל. כלומר, אם יש בפעולה המסוימת משום המתה אין כל היתר בעולם לעשותה, ומי שעושה כן רוצח יקרא, ותהיה כוונתו לטובה כמה שתהיה"

כפי שעולה מדברי ה רמ"א, האיסור על פעולה אקטיבית כדי להמית אינו איסור רק על מעשה הריגה ממש, אלא על כל פעולה מזרזת מוות:

"אסור לגרום למת שימות במהרה... אסור להשמיט הכר והכסת מתחתיו" (להשמיט הכר והכסת - מתוך תקווה שיהיה בכך לזרז המוות)

קיימת אף דעה בהלכה לפיה אסור כלל לגעת בגוסס, מחשש להחיש המוות.

כך נפסק ב שולחן ערוך:

הגוסס הרי הוא כחי לכל דבריו, אין קושרין לחייו ואין סכין אותו ואין מדיחין אותו ואין פוקקין את נקביו ואין שומטין הכר מתחתיו... ואין מעצמין את עיניו עד שתצא נפשו וכל המעמץ עם יציאת הנפש הרי זה שופך דמים" (שולחן ערוך, יורה דעה, סימן של"ט)

כעיקרון תומכת ההלכה בהימנעות מהארכת חיים שאין בה תוחלת. הרמ"א מתיר להפסיק לחטוב עצים במקום שבו נמצא גוסס או להימנע מלשים מלח על לשונו, אף שהוא מניח שחטיבת עצים ומלח על הלשון מעכבים את צאת הנשמה.

חלוקים הפוסקים בשאלה מה נקרא הסרת דבר המונע מוות ומותר, ומה נקרא מעשה המזרז מוות ואסור.

קיימת דעה קיצונית שלפיה כל טיפול מאריך חיים, אף אם מתבצע נגד רצונו של ה חולה הסובל, הוא בגדר חובה. דעה זו התפשטה כהשקפתה של ההלכה, אף שלמעשה היא דעת מיעוט. הרב יעקב ישראל קניבסקי כתב על כך: "בעיקר היסוד דכל מה שאפשר להאריך חיי החולה (אפילו אינו אלא לחיי שעה) צריכים לעשות, אמת שגם אני שמעתי בילדותי מימרא זו, ולא ידעתי אם זהו מבר סמכא הוא, אבל בעיניי דבר זה צריך עיון גדול".

אחרים סבורים שמותר להימנע מלהאריך חיי חולה סופני סובל (ביניהם הרב יוסף שלום אלישיב), ויש הסבורים שזהו אינו רק היתר אלא חובה. הרב משה פיינשטיין אף סובר שגם אם החולה אינו סובל לדעת הרופאים, חל איסור להאריך את חייו, משום שאין הרופאים יכולים לדעת מה טיבם של הייסורים הכרוכים בעיכוב צאת הנפש.

הדעה המקובלת בין הפוסקים היא שבחולה סופני שאפסה תקוותו אין צורך לבצע פעולות כגון החייאה, הנשמה, ניתוחים, דיאליזה, כימותרפיה ועוד. מצד שני, אסור לחדול מלתת מזון ונוזלים.

שאלה שנויה במחלוקת היא מה הדין במקרה שבו חובר חולה סופני למכשיר הנשמה. האם מותר לנתקו ממנו. הרב חיים דוד הלוי ואחרים התירו זאת, אך רוב הפוסקים אסרו. "פטנט הלכתי" שמגשר בין הדעות ושנעשה בו שימוש הוא חיבור מכשיר ההנשמה לשעון, כך שיפסיק מעצמו לכמה שניות מפעם לפעם. ניתוק המכונה במצב שבו היא שובתת לרגע יכול להיחשב לפעולה פסיבית מותרת (הימנעות מחידוש פעולתה אינה כהפסקת פעילותה).

פוסקי ההלכה דנים האם מותר ל התפלל על חולה שימות. הר"ן כתב שאם החולה מתייסר ואין תקווה שיתרפא מותר להתפלל עליו שימות, כמו שמסופר בתלמוד על אמתא דבי רבי שהתפללה על רבי יהודה הנשיא שימות.

אברהם שטינברג, אנציקלופדיה רפואית הלכתית, בהוצאת מכון שלזינגר כרך ה', הערך נוטה למות

ישעיהו ליבוביץ, בין מדע לפילוסופיה, הוצאת אקדמון, ירושלים תשמ"ז, עמ' 286: על "המתת חסד"

מאמרים מתוך אסיא - מאמרים, תמציות וסקירות בענייני רפואה והלכה בהוצאת מכון שלזינגר בנושא המתת חסד(הקישור אינו פעיל)

סודי נמיר, הארכת חיי החולה הסופני-רשות או חובה?, אתר דעת

אורי פז, צינור לחיים ולמוות, באתר פאזל

אליעזר מלמד, הלכות הנוטה למות, באתר "ישיבה"

עירית עופר שטרק, ‏מותר לבצע המתת חסד על פי ההלכה?, באתר ישראל היום, 4 בפברואר 2018

הבהרה: המידע בוויקיפדיה נועד להעשרה בלבד ואין לראות בו פסיקה הלכתית.

# data[].attributes.attachment_link.title
המתת חסד בהלכה - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
נושא הוא מהקשים והסבוכים שעימם מתמודדת ה אתיקה הרפואית. עמדת ההלכה בנושא המתת החסד היא מורכבת: ה הלכה שוללת לחלוטין נקיטת פעולות שיש בהן כדי להביא למותו של אדם באופן אקטיבי אך סלחנית יותר לגבי פעולות בעלות אופי פסיבי. רוב הפוסקים אינם תומכים בפעולות שמטרתן להאריך הארכה חסרת תוחלת של חיים שיש בהם ייסורים.