# data[].attributes.body
Els contes de Calders han estat descrits com a humorístics, irònics, fantasiosos i absurds, i alguns els han emmarcat dins del realisme màgic, un estil poc vist en aquella època i que reflecteix idees fantàstiques o irreals en un món quotidià. En bona part dels seus contes, i sobretot en les seves primeres narracions, Calders mostra una predilecció per l'estrany. En aquests contes es produeixen fets inversemblants i fantàstics que interaccionen amb el protagonista de la narració i que, en molts casos, actuen com a catalitzadors de la història. Però cal remarcar que l'exaltació de l'element màgic o sobrenatural no és el propòsit creatiu de Calders, com ho pot ser en la literatura fantàstica.

Una tendència que es pot observar en les seves narracions fantasioses és que els seus protagonistes, tot i que de vegades es queixen davant d'aquests fets fantàstics, els solen acabar acceptant amb molta naturalitat i, els que no ho fan així, són ridiculitzats pels altres personatges de la història, que entenen aquells fets com d'allò més naturals. Però no tots els contes de Calders són fantasiosos. N'hi ha molts que no contenen cap element fantàstic en els quals Calders juga amb el lector mostrant-li una cosa però dient-li una altra. En aquestes narracions es presenta al lector una realitat que divergeix completament del que explica el narrador i solen mostrar l'humor i l'enginy de Calders a l'hora d'escriure.

# data[].attributes.body
Any  ---> Premi --->  Obra  premiada
1942 ---> Premi Concepció Rabell ---> Memòries especials
1948 ---> Jocs Florals de la Llengua Catalana ---> La ratlla i el desig
1954 ---> Premi Víctor Català ---> Cròniques de la veritat oculta
1963 ---> Premi Sant Jordi de novel·la ---> L'ombra de l'atzavara
1969 ---> Premi Crítica Serra d'Or de contes ---> Tots els contes
1979 ---> Premi Lletra d'Or ---> Invasió subtil i altres contes
1979 ---> Premi Crítica Serra d'Or de contes ---> Invasió subtil i altres contes
1982 ---> Creu de Sant Jordi ---> Trajectòria literària
1982 ---> Premi Crítica Serra d'Or al millor llibre infantil il·lustrat ---> Raspall
1983 ---> Premis Literaris de la Generalitat de Catalunya --->Tot s'aprofita
1984 ---> Premi Crítica Serra d'Or de narració ---> Tot s'aprofita
1986 ---> Premi d'Honor de les Lletres Catalanes ---> Trajectòria literària
1986 ---> Premi Crexells ---> Gaeli i l'home déu
1992 ---> Medalla d'Or al Mèrit Artístic de la Ciutat de Barcelona ---> Trajectòria literària
1992 ---> Doctor honoris causa per la Universitat Autònoma de Barcelona ---> Trajectòria literària
1993 ---> Premi Nacional de Periodisme ---> Sense carta de navegar publicat a l’Avui
1995 ---> Premi Crítica Serra d'Or de prosa periodística ---> Mesures, alarmes i prodigis

# data[].attributes.body
Taula rodona (inacabada) Argentona: Voliana, 2015. (El llibre inclou La joia de ser catalans, de Víctor Alexandre, que es fusiona amb l'obra de Calders)

# data[].attributes.body
La glòria del doctor Larén. Barcelona: Quaderns Literaris, 1936.

Gaeli i l'home Déu (1937). Barcelona: Edicions 62, 1986

L'ombra de l'atzavara. Barcelona: Selecta-Catalònia, 1964 (premi Sant Jordi, 1963). Aquesta novel·la és ambientada al submón de l'exili català a Mèxic durant el franquisme. Juga sovint amb el xoc cultural amb els naturals del país centreamericà i amb l'enyorança i penúries dels exiliats. Defineix uns retrats que revelen l'absurd de la condició humana amb un humor corrosiu personal que alguns classifiquen dins del realisme màgic. El protagonista és un català humil que treballa en una editorial (com el mateix Calders) i passa les estones lliures entre la segona família que per a ell és el Centre Català de Mèxic, i la seva dona, amb qui es fan la vida impossible.

Ronda naval sota la boira. Barcelona: Selecta, 1966.

Aquí descansa Nevares. Madrid: Alfaguara, 1967

La ciutat cansada (inacabada). Barcelona: Edicions 62, 2008.

L'amor de Joan (inacabada). Barcelona: Revista Els Marges, 2008.

Sense anar tan lluny (inacabada). Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, 2009.

La marxa cap al mar (inacabada). Bellaterra: Universitat Autònoma de Barcelona, 2009.

# data[].attributes.body
El primer arlequí. Barcelona: Quaderns Literaris, 1936.

Unitats de xoc. Barcelona: Institució de les Lletres Catalanes, 1938.

Memòries especials. 1942.

La ratlla i el desig. Mèxic. 1947.

Cròniques de la veritat oculta. Barcelona: Selecta, 1955.

Gent de l'alta vall. Barcelona: Albertí, 1957.

Demà a les tres de la matinada. Barcelona: Albertí, 1959.

Invasió subtil i altres contes. Barcelona: Edicions 62, 1978.

Antaviana, amb Dagoll Dagom. Barcelona: Edicions 62, 1979.

Tot s'aprofita. Barcelona: Prometeo, 1981.

Raspall. Barcelona: Hymsa, 1981.

El sabeu, aquell?. Barcelona: Casals, 1991

De teves a meves: trenta-dos contes que acaben més o menys bé. Barcelona: Laia, 1984.

Els nens voladors. Barcelona: Argos-Vergara, 1984.

Tres per cinc, quinze. Barcelona: La Gaia Ciència, 1984.

La cabra i altres narracions. Barcelona: Miquel Arimany, 1984.

El desordre públic. Barcelona: Empúries, 1985.

Un estrany al jardí. Barcelona: La Magrana, 1985.

El barret fort i altres inèdits. Barcelona: Edicions 62, 1987.

Dibuixos de guerra. Kalders i Tísner. Barcelona: La Campana, 1991.

L'honor a la deriva. Barcelona: Cercle de Lectors, 1993.

Mesures, alarmes i prodigis. Barcelona: Edicions 62, 1994.

La lluna a casa i altres contes. Barcelona: Publicacions de l'Abadia de Montserrat, 1995.

Tots els contes. Barcelona: Labutxaca, 2008.

# data[].attributes.body
Una de les persones que més ha estudiat l'obra de Pere Calders és Joan Melcion, qui ha identificat una sèrie d'elements que són típics en l'obra de Calders. Un altre d'aquests elements és el jardí, que representa un escenari on pot passar qualsevol cosa. Aquest fet és observable al conte El principi de la saviesa, on el narrador troba una mà al jardí de casa seva i, mentre en busca l'amo, se'ns expliquen moltes de les coses inversemblants que succeeixen en aquell jardí. Finalment, un altre element molt present en la literatura de Calders són els crims.

Calders ho fa servir per subvertir les convencions morals i socials i, amb ajut de la ironia, per girar com un mitjó els tòpics morals sobre culpabilitat i innocència.

# data[].attributes.body
Calders mai es va integrar del tot a Mèxic i sempre pensava a tornar a Catalunya. El 8 d'octubre de 1962 tota la família Calders-Artís va embarcar al vaixell Covadonga amb destí Bilbao. Finalment, el 7 de novembre, el vaixell va arribar a Bilbao on els esperava el pare de Calders, qui va conèixer la seva nora i va poder veure per primer cop els seus tres néts. Un cop a Barcelona, se'n van anar a viure a un pis de Sant Cugat del Vallès que els hi havien aconseguit els pares de Calders.
Al principi del seu retorn a Catalunya, Calders feia feines que li donava el seu pare a Can Sirven i també treballava per l'Editorial Vergara. Aquell mateix any va presentar l'última novel·la que havia escrit, L'ombra de l'atzavara, al Premi Sant Jordi de 1963, premi que va acabar guanyant. El premi estava dotat de 150.000 pessetes i el jurat del premi estava format per Maurici Serrahima, Joan Petit, Josep M.

# data[].attributes.body
El 27 de juliol de 1939 va arribar al port de Veracruz. Durant el viatge, Calders va formar part del diari de bord. Des de Veracruz va anar a Ciutat de Mèxic. Calders duia una carta de recomanació escrita per Francesc Trabal adreçada a Josep Carner i una altra d'Armand Obiols dirigida al seu germà. Allí es va reunir primer amb el germà d'Obiols, però no li va poder oferir feina perquè el seu soci li acabava de robar els diners de la seva empresa. Després es va reunir amb Carner i, gràcies a ell, just en arribar a Mèxic va poder publicar tres contes seus a canvi de 240 pesos, que en aquell temps permetien viure durant uns 3 mesos. Carner també li va donar una carta de recomanació per l'Editorial Atlante on va entrar a treballar més tard. Allí també es va retrobar amb el seu amic Tísner. A la fi de 1939, Mercè Casals va arribar a Mèxic i es va reunir amb Calders. Ell i la seva dona van estar vivint junts tot i que Calders ja havia declarat el seu amor a Rosa Artís i ja festejaven.

# data[].attributes.body
Calders i quatre companys més, entre els quals hi havia Tísner i el seu cunyat, Enric Clusellas, van aconseguir escapar i van fugir a Tolosa, on hi havia el Comitè Universitari d'Ajut als Refugiats que oferien protecció a intel·lectuals. Durant un temps va viure allí amb Tísner i part de la seva família, entre els quals hi havia la seva futura esposa, Rosa Artís i Gener. Poc després de marxar, la seva dona, Mercè Casals, va arribar a Roissy-en-Brie i, quan va veure que Calders ja havia marxat, se'n va anar també cap a Mèxic, ignorant que Calders havia escrit diverses cartes d'amor a Rosa Artís, de qui n'estava enamorat pero mai va casar-se.

# data[].attributes.body
En 1937 va ser incorporat a l'exèrcit republicà com a tècnic cartògraf. Aquell mateix any va aparèixer la seva novel·la curta La glòria de doctor Larén.

# data[].attributes.body
Tot i aixi la literatura no era l'única vocació de Pere Calders.
L'altra era el dibuix, durant un temps va treballar com a ajudant del dibuixant txec Karel Černý, i quan tenia disset anys, al 1929, va ingressar a l'Escola Superior de Belles Arts de Barcelona.
Tot i que eren temps difícils en Espanya amb l'esclat al 1936 de la Guerra CivilCalders va desplegar en aquells dies una gran activitat creativa, col·laborant, com escriptor o  dibuixant, en nombroses publicacions, com l'esmentat Diari Mercantil, la Rambla, Diari de Barcelona, Treball o L'Esquella de la Torratxa.

# data[].attributes.body
Pere Calders va neixer el 29 de setembre de 1912, a Barcelona, pero tot i axi va passar gran part de la seva infància al camp, a les rodalies de Polinyà, al Vallès Occidental.
En la seva vocació literària va ser decisiva la influència del seu pare.
A Barcelona, va fer els seus estudis primaris a l'escola catalana Mossèn Cinto, un dels mestres d'aquesta escola, Josep Parunella, el va animar a encaminar els seu camí cap a la literatura.
Com a resultat, quan tenia catorze anys va escriure un primer relat, El primer arlequí, que es publicaria molts anys després.