# data[].attributes.headline
Hereford Mappa Mundi (T-O verdenskort) o. 1290

# data[].attributes.subject
Hereford Mappa Mundi (T-O verdenskort) o. 1290

# data[].attributes.body
Dette kort er formodentlig blevet produceret af kirkepersoner med tilknytning til Hereford Katedralen i England. Verdenskortet fra Hereford er et typisk middelalder T-O kort. T’et kommer til udtryk i Middelhavet, Sortehavet og Nilen, der deler verdenen i tre dele: Asien, Europa og Afrika. Disse er omgivet af et cirkulært hav, heraf O’et. I centrum af verdenen er Jerusalem placeret, og over Asien ligger Paradis omgivet af en ildmur. Udover byer, bjerge, stræder, have og floder er der ligeledes afbilledet en lang række fabeldyr og menneskelignende væsner. Mange lokaliteter og afbildninger henviser til både legender fra antikken og bibelske historier. Deres størrelse på kortet symboliserer vigtigheden af disse steder og historier.

# data[].attributes.attachment_link.description
The Hereford Mappa Mundi hung, little regarded, for many years on a wall of a choir aisle in the cathedral. During the troubled times of the Interregnum the map had been laid beneath the floor of Bishop Audley's Chantry, where it remained secreted for some time.

# data[].attributes.headline
Hartmann Schedel: kort (1493) Nürnberg i Tyskland

# data[].attributes.subject
Hartmann Schedel: kort (1493) Nürnberg i Tyskland

# data[].attributes.body
Den tyske geograf Hartmann Schedel udgav en verdenskrønike, Liber Chronicarum, med dette verdenskort i Nürnberg i 1493 – samme år som Columbus vendte hjem efter sin første rejse. Kortet bygger på grækeren Claudius Ptolemæus' geografiske værk fra ca. 150 e.Kr. I middelalderen var den græske viden, også om geografien, glemt i Europa, men kort efter år 1400 blev et byzantinsk manuskript med Ptolemæus' beskrivelser bragt til Firenze og oversat til latin. De blev i den følgende tid ofte kopieret med ændringer og tilføjelser og udbredt som den anerkendte viden om geografien. Det tog tid, for de nye opdagelser blev kendt, selv i den lærde verden. Man havde et ret godt overblik over hovedtrækkene i Europas, Asiens og Nordafrikas geografi, men Schedel har endnu ikke hørt, at portugiseren Bartolomeus Diaz i 1488 havde sejlet rundt om Afrikas sydspids. På kortet lader Schedel – ligesom Ptolemæus – Det Indiske Hav være en stor sø, som skibe ikke kan sejle ind i. Ingen var i tvivl om, at Jorden er en kugle, men dens størrelse var ukendt og blev stærkt undervurderet, også af Columbus og hans mandskab, som ikke kunne forestille sig, at der mellem Europa og Asien var plads til et helt kontinent.

# data[].attributes.body
Dette kort er skabt af den portugisiske kartograf Diego Ribeiro i 1529, og er et af de første videnskabelige verdenskort. Kortet blev udarbejdet af flere omgange men blev i første omgang betalt af den spanske kongemagt.

# data[].attributes.attachment_link.title
Pave Innocens d. 3- _Om den menneskelige tilværelses elendighed_

# data[].attributes.headline
Henrik Jensen: Den sorte død (Gyldendal, 1999), s. 8-11

# data[].attributes.subject
Henrik Jensen: Den sorte død (Gyldendal, 1999), s. 8-11

# data[].attributes.attachment_link.title
Henrik Jensen Den sorte død og livet i senmiddelalderen (Gyldendal_ 1999)

# data[].attributes.headline
Pest over Europa (5:6): Det kloge menneske

# data[].attributes.subject
Pest over Europa (5:6): Det kloge menneske

# data[].attributes.body
DR2, 9. marts 2003
Pesten og massedøden ramte middelalderens Europa og forandrede det. Den udfordrede autoriteterne, vendte op og ned på videnskaben, flyttede grænserne mellem rig og fattig og skabte helt nye muligheder for det enkelte menneske. Den satte en bevægelse i gang som rakte langt frem i tiden - helt frem til renæssancen og til i dag.

# data[].attributes.body
Ud fra disse tre vurderinger diskuterede vi, hvad der kendetegnede Renæssancen og om det overhovedet er en selvstændig periode i forhold til middelalderen.
Alle teksterne er fra "Renæssancen Da mennesket kom i centrum" af Sanne Stemann Knudsen og Kim Beck Danielsen (Systime, 2005)

Jacob Burkhardt: Renæssancens kultur i Italien, 1860

Michael Nordberg, Renæssancens virkelighed, 1400 tallets Italien, Myter og realitet, 1993

Lise Bek, Renæssancens kultur, 2000

# data[].attributes.attachment_link.title
Renæssance - Da mennesket kom i centrum s. 195-203

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvis du som dansker blev dømt for trolddom efter reformationen i 1536, var der ingen kære mor: Op på bålet med dig! En smertefuld død i flammerne var en uundgåelig skæbne for en trolddomsdømt i Danmark. Alligevel har vi danskere i dag en tendens til at tillægge den katolske kirke en langt større brutalitet i historien, end den, der blev praktiseret herhjemme.

Men danske domstole dømte i virkeligheden langt strengere og mere konsekvent end den katolske domstol, inkvisitionen, gjorde i Italien. Her blev trolddoms-dømte ofte 'blot' straffet med piskeslag eller fængselsstraf, hvor han eller hun kunne lære at blive en god kristen igen.

Den overraskende pointe kommer fra Louise Nyholm Kallestrup, historiker og postdoc ved Institut for Historie, Kultur og Samfundsbeskrivelse ved Syddansk Universitet. Hun har omskrevet sin ph.d.-afhandling om trolddomsforfølgelser i Danmark og Italien til bogen 'I pagt med djævelen'.

"Den italienske inkvisition ønskede at rekatolisere synderne. Så snart vedkommende angrede og betalte sin bod, så blev det muligt at genoptage ham eller hende i kirken," fortæller hun.

Kun Gud kunne tilgive i Danmark

Luthers opgør med bodshandlingen betød, at man i det protestantiske Danmark mente, at Gud alene kunne dømme og tilgive synder i efterlivet. I Danmark var det verdslige domstole, det vil sige i øverste instans kongen og ikke kirken, som tog sig af trolddomsforfølgelser.

VIDSTE DU

Kilde: sproget.dk

Forestillingen var den, at hvis ikke kongen straffede lovovertrædere, ville Gud kaste sin vrede over samfundet i form af krig, pest eller hungersnød.

Louise Nyholm Kallestrup har som en af de første forskere fået lov til at granske den italienske inkvisitions retsprotokoller i Vatikanets eget arkiv, som først blev åbnet for forskere i 1998. Da hun sammenlignede de italienske retssager om brug af trolddom med danske retssager, kunne hun konstatere, at vi var langt mere hårdhændede i Danmark.

Katolikker kunne sone deres synder

Mens troldfolk konsekvent blev idømt dødsstraf i Danmark, så kunne italienske troldfolk i nogle tilfælde slippe med at sige nogle bønner x antal gange, mens de i andre tilfælde måtte tåle piskeslag eller sidde i fængsel i årevis, hvis de blev dømt af inkvisitionen. Men fra cirka 1560 og frem fik de ingen dødsstraf.

Sagerne i Danmark handlede typisk om en troldkone, der havde været i skænderi med en, som så kom ud for en ulykke. Ofte kom anklagerne, fordi man ville retfærdiggøre, at man havde behandlet troldkonen dårligt. Eller fordi der var en, som forsøgte at stille sig selv i et bedre lys ved at udpege en troldkone. På den måde demonstrerede man, at man ville samfundet det godt.

Historikeren nævner to skæbner fra kilderne, som illustrerer tendensen.

"Det er en sag fra Storvorde ved Aalborg, hvor en troldkone i 1636 blev brændt på bålet efter en anklage fra en af byens kvinder. Kvinden havde mistet sin mand efter lang tids sygdom. Manden var tidligere blevet truet af troldkonen efter at have taget af hendes kål. Ergo måtte hans sygdom og død skyldes troldkonens onde vilje," fortæller historikeren.

Syndere havde bare levet forkert

I en af de italienske sager, som resulterede i en af de hårdeste straffe i kilderne, blev en kvinde anklaget for gentagende gange at have forsøgt at bruge skadevoldende magi til at slå folk ihjel. Ifølge dommen skulle hun have pisk på åben gade og fængsles i fem år. Herefter ville kirkens mænd tage stilling til, hvad der skulle ske med hende.

I retsmaterialet fremgår det, at hun blev ved med at udøve trolddom i fængslet på trods af sin dom, og at kirkens domsmænd fandt det strengt nødvendigt ikke at lade hende rende frit efter sin fængselsstraf.

"Inkvisitionen behandlede de dømte, som folk der havde praktiseret troen forkert, ligesom hvis man havde spist kød i fasten eller havde taget sig to koner. De var kættere. Dem skulle man have til at rette ind. Men henrettelse var ikke på tale," siger Louise Nyholm Kallestrup.

Hun tilføjer, at der blev henrettet hekse i de italienske stater, men det var ikke inkvisitionen, som førte de sager, men verdslige domstole i stater, som ikke ville lukke inkvisitionens mænd ind.

Ustraffede hekse kunne udløse pest

I Danmark var det også en verdslig domstol under kongen, som tog sig af anklager om hekseri. Med reformationen i 1536 var kirkens love blevet sat ude af spil. Nu var det alene den verdslige øvrighed, som bestemte. Dommerne i det lokale By- eller Landsting idømte troldfolk dødsstraf på vegne af kongen og ikke kirken. Men troen havde fortsat stor indflydelse på lov og ret.

"Det er vigtigt at se lovgivningen og straffen i datidens kontekst. I Danmark var trolddom en forbrydelse, du begik imod din nabo men også en forbrydelse mod samfundet. For kirken handlede det om, at man havde indgået en pagt med djævelen og for befolkningen, at man forvoldte andre skade. Mens vi i dag kan adskille religion og domstol, så levede man dengang i et dybt religiøst samfund, hvor Guds eksistens aldrig blev betvivlet," siger historikeren.

Derfor tvivlede danskerne ikke på, at man kunne skade andre med djævelens hjælp ved at mumle et par uforståelige ord eller ved at spytte på dem.

Den slags overtrædelser samt andet syndig adfærd måtte kongen straffe, da han var samfundets beskytter. Han var konge af Guds nåde. Hvis ikke han gjorde det, ville Gud straffe alle danskere med krig, pest eller hungersnød.

Hvis en troldkone bad om tilgivelse i dette liv, var der en chance for, at Gud ville tilgive hende i efterlivet. Men dødsstraffen slap hun ikke for.

En reformation med følger

VIDSTE DU

Kilde: Louise Nyholm Kallestrup

Retssagerne mod troldfolk toppede i Danmark mellem 1618 og 1620. I 1696 finder den sidste hekseproces sted, da en gruppe kvinder fra Thisted bliver anklaget for at være en bande af hekse, som lod folk besætte af Djævelen. De bliver i sidste ende frikendt, og de 'besatte' blev i stedet dømt for bedrageri.

Louise Nyholm Kallestrup forklarer, at hovedpointen i hendes forskning er, at befolkningerne i Danmark og Italien havde parallelle opfattelser af trolddom. Men da domstolen det ene sted var verdslig og det andet sted var religiøs, betød det, at de to domstole definerede trolddom forskelligt. Det var hovedårsagen til de meget forskellige måder at dømme forbrydelsen på.

"Den brede befolkning har en forestilling om, at vi ved reformationen blev revet fri fra de katolske kløer, befolkningen blev sat fri, og at Danmark så blev et bedre samfund. I dag har vi jo stadig et billede af den katolske kirke som en gammel reaktionær dame, der buldrer mod fri abort, " siger historikeren.

Forskeren håber, at hendes nye bog kan være med til at nuancere denne opfattelse af reformationen og dens følger.

Bogen: 'I pagt med djævelen: Trolddomsforfølgelser og Trolddomsforestillinger i Danmark og Italien i den post-reformatoriske periode' er udkommet på forlaget Anis.

# data[].attributes.attachment_link.title
Danske domstole hårdere end inkvisitionen

# data[].attributes.attachment_link.description
Hvis du som dansker blev dømt for trolddom efter reformationen i 1536, var der ingen kære mor: Op på bålet med dig! En smertefuld død i flammerne var en uundgåelig skæbne for en trolddomsdømt i Danmark. Alligevel har vi danskere i dag en tendens til at tillægge den katolske kirke en langt større brutalitet i historien, end den, der blev praktiseret herhjemme.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Max Weber døde i 1920, men han er stadig den sociolog, andre sociologer oftest refererer til. Om det er sensationelt eller skandaløst, at det forholder sådan, er svært at sige. På den ene side er det en velsignelse for ethvert fag at have en grundlægger, der er så inspirerende, at man altid kan vende tilbage. På den anden side er det kedeligt, at der i de halvfems år, der er gået, siden Weber døde, ikke er kommet andre, der er mere inspirerende og værd at aflægge besøg.

En af grundene til, at Weber er så berømt, er hans analyse af den protestantiske etik og kapitalismens ånd (en essaysamling, der udkom i 1904-05, og som på Webers eget initiativ blev genudgivet i 1920). I analysen hævder Weber, at den protestantiske - og særligt den calvinistiske - etik var baggrunden for det, Karl Marx kaldte "den oprindelige kapitalakkumulation". Kapitalismens big bang, hvor det hele begyndte, om man så må sige.

Askese og akkumulation er ganske vist
Det særlige ved protestantismen var, ifølge Weber, at den krævede en systematisering at livsførelsen. At ethvert aspekt af livet måtte gennemtænkes og gennemleves ud fra spørgsmålet om sjælens frelse. Hvor katolikkerne levede et sorgløst liv, fordi de (næsten) altid kunne få tilgivelse i skriftestolen, så måtte protestanterne leve asketisk og flittigt, hvis de ikke skulle risikere fortabelse i den evige ild. Og netop den attitude førte ad mange omveje til, at protestanterne var økonomisk virksomme på en måde, som verden hidtil aldrig havde set.

Det er ikke nogen overdrivelse at sige, at Webers tese er knæsat i dag. At udgangspunktet for kapitalismen var den protestantiske etik er ikke længere noget, vi tror. Det er noget, vi ved. Ingen tror for alvor på, at det hele starter med skabelsen af et ur-proletariat i England, sådan som Karl Marx hævdede. Eller på, at det startede med opfindelsen af dampmaskinen og skabelsen af de første, moderne fabrikker, sådan som de fleste teknologi-orienterede historikere tidligere mente. Protestantismens etik: sådan er det bare.

Tilbage til storhertugdømmet Baden
Men hvor vidste Weber egentlig fra, at protestanterne var praktiske og teknisk orienterede mennesker, der fik hjulene til at rulle, mens katolikkerne bare interesserede sig for åndelige spørgsmål og lod alt andet sejle?

Jo, det vidste han fra statistikker over søgningen til ungdomsuddannelser i storhertugdømmet Baden i Sydtyskland i perioden 1885/86-94/95. Statistikkerne havde han fra en af sine doktorander, Martin Offenbacher, der forskede empirisk i netop det spørgsmål. Weber var så begejstret for Offenbachers statistikker, at han aftrykte den vigtigste af dem i sin bog om den protestantiske etik. Den viste, protestanterne var voldsomt overrepræsenterede i det, der hed "realgymnasiet", og som var den praktiske udgave af gymnasiet. Det mindede en hel del om det gymnasium, ældre læsere af denne klumme husker som "nysprogligt" og "mat-fys". Til gengæld gik der mange katolikker i det almindelige, badiske gymnasium, der svarede til det, der i gamle dage hed "klassisksprogligt". Gennem en lang, lang kæde af argumenter kunne Weber vise, at det, der set fra hans synspunkt var nutidens ungdomsuddannelser, stadig var præget af modsætningen mellem de driftige og pragmatiske protestanter over for de verdensfjerne katolikker, der oprindelig havde sat kapitalismen i gang.

Fejlen begynder med, at summen af procenter er 109
Men, men, men. Der er fejl i Offenbachers statistik. Den mest iøjnefaldende fejl er, at summen af procenterne for søgning til realgymnasiet giver 109. Det skal summen af procenter helst ikke. På grund af afrundingsfejl kan det tolereres, hvis summen er 99 eller 101. Men 100 er absolut at foretrække. Desuden giver summen af procenter for søgning til det, der svarer til det klassisksproglige gymnasium, kun 98,5. Ikke nær så graverende, men heller ikke godt nok. Mega-pinligt, at hverken Offenbacher eller Weber oprindelig tjekkede noget så banalt. Og mega-mega-pinligt, at Talcott Parsons heller ikke tjekkede, da han oversatte den protestantiske etik til engelsk i 1930.

Den første sociolog, der gjorde noget så banalt som at tage lommeregneren (der dog ikke var opfundet på det tidspunkt) frem og regne tallene igennem for en sikkerheds skyld, var Robert K. Merton, der bemærker fejlen i Social Theory and Social Structure. Så hvad kan man lære i første omgang? At berømte sociologer ikke nødvendigvis er berømte for deres grundighed og akkuratesse, og at når lyset fra en berømt teori bliver blændende, er der ingen, der tjekker noget som helst.

Først i 1957 slog den svenske økonom og historiker Kurt Samuelsson hårdt ned på Offenbachers og Webers fejl. Der var ikke 69 procent protestanter i det moderne gymnasium, men omkring 60. Hvilket på den ene side svækker Webers hypotese, men på den anden side får procenterne til at give 100. Senere har George Becker vist (i artiklen: The Continuing Path of Distortion: The Protestant Ethic and Max Webers School Enrolment Statistics, in Acta Sociologica 2009, nr. 52, 3, side 195 - hvorfra input til denne artikel stammer), at Offenbacher af uvisse - men givetvis usaglige - årsager helt udelod to af de i alt syv ungdomsuddannelser, der fandtes i Baden. Fy, fy, fy: selektiv omgang med data. Selvfølgelig labber læserne selektiv udvælgelse af data i sig i feministiske romaner (facts om kvinder som ofre skal frem; facts om mænd som ofre skal undertrykkes), men det er noget andet. Dels feminisme, dels kunst. Seriøse videnskabs-m/k-er skal holde sig fra sådan noget snavs; ellers rykker Metodepolitiet omgående ud. Desuden har Becker vist, at det er en god idé at kigge på de absolutte tal. Hvis fire procent af de ca. 10.000 badiske unge, der hvert år lod sig indskrive på en ungdomsuddannelse i slutningen af 1800-årene, havde valgt anderledes, ville Offenbachers og Webers statistiske sammenhæng være forduftet. Og det er ikke ret mange; kun ca. 400.

Webers fordomsfulde syn på katolikker
Men hvorfor i alverden brugte Weber en statistik, der var behæftet med både beregningsfejl og selektiv udeladelse? For det første fordi hans statistik bekræftede en meget almindelig fordom i datiden: at katolikker var tilbagestående mennesker. Og hvorfor i alverden tjekke en statistik, der bare viser noget, alle ved? For det andet formentlig, skønt man kun kan dømme ham på indicier, fordi han personligt var forudindtaget. I de første årtier efter Tysklands samling i 1871 var det protestantiske flertal temmelig hårdt efter katolikkerne, der blev anset for upålidelige, fordi de måske og muligvis var mere loyale over for paven i Rom end over for kejseren i Berlin. Senere løsnede man lovene; blandt andet i Baden, hvor de fleste var katolikker. Men Weber var direkte, politisk aktiv for at hindre, at protestanterne gav slip på deres overherredømme i det wilhelminske Tyskland. Mente positivt, at der herskede en Kulturkampf i Tyskland, som protestanterne burde vinde. Kan man så forske neutralt i samme problemstilling? Det kan man roligt kalde et godt spørgsmål.

I et snævert perspektiv kan man af alt dette lære, at man skal tjekke sine procenter, og at man ikke skal lade sig imponere af, at en teori er berømt. I et lidt større kan man lære, at man ikke må udvælge data selektivt, og at man måske bør afholde sig fra at forske i ting, man er stærkt personligt involveret i. Endelig kan man i det helt store perspektiv lære, at teorier ikke kun står og falder med data. Det spiller også en stor rolle, om teorierne er plausible, thi - som allerede Aristoteles bemærkede i sin Retorik - generelt er folk mere villige til at tro på noget, der er plausibelt, men forkert, end de er villige til at tro på noget, der er implausibelt, men ganske rigtigt. Man kan sige det samme på den måde, at teorier også skal have en god retorik for at slå an. Typisk noget med en afsløring. At hvad der tilsyneladende er rigtigt, i virkeligheden er forkert, eller vice versa (se Murray S. Davis: That s Interesting! Towards a Phenomenology of Sociology and a Sociology of Phenomenology. In: Philosophy of Social Science 1, 1971, side 309-44).

Eller man kan simpelthen hæfte sig ved den italienske livsvisdom, at se non e vero, e ben trovato. Hvis det ikke er sandt, er det godt fundet på. Det er ikke muligt helt at adskille den gode teori fra den gode historie, og selvom data passer ad Wandsbeck til, er Webers historie med protestanterne simpelthen bare så knaldgod og fængende, at det næsten ikke er til at lade være med at genfortælle den.

# data[].attributes.attachment_link.title
Fejl nr. 2: Kapitalismens big bang er protestantisk

# data[].attributes.attachment_link.description
Max Weber døde i 1920, men han er stadig den sociolog, andre sociologer oftest refererer til. Om det er sensationelt eller skandaløst, at det forholder sådan, er svært at sige. På den ene side er det en velsignelse for ethvert fag at have en grundlægger, der er så inspirerende, at man altid kan vende tilbage.

# data[].attributes.headline
Ulrik Grubb: Overblik (Gyldendal), s. 76-78

# data[].attributes.subject
Ulrik Grubb: Overblik (Gyldendal), s. 76-78

# data[].attributes.attachment_link.title
Ulrik Grubb, m.fl.- _Overblik - verdenshistorie i korte træk af_ (Gyldendal_ 2005), s. 76-78 (1)

# data[].attributes.headline
Flemming Kiilsgaard & Henrik Skovgaard: Opdagelserne, s. 12-16

# data[].attributes.subject
Flemming Kiilsgaard & Henrik Skovgaard: Opdagelserne, s. 12-16

# data[].attributes.attachment_link.title
Flemming Kiilsgaard Madsen & Henrik Skovgaard Nielsen Opdagelserne (Munksgaard_ 1997), s 12-16

# data[].attributes.headline
Flemming Kiilsgaard & Henrik Skovgaard: Opdagelserne, s. 37-41 & 46-55

# data[].attributes.subject
Flemming Kiilsgaard & Henrik Skovgaard: Opdagelserne, s. 37-41 & 46-55

# data[].attributes.attachment_link.title
Flemming Kiilsgaard Madsen & Henrik Skovgaard Nielsen Opdagelserne (Munksgaard_ 1997), s 32-55

# data[].attributes.headline
Finn Madsen:Aztekerriget og den spanske erobring, s. 50-53

# data[].attributes.subject
Finn Madsen:Aztekerriget og den spanske erobring, s. 50-53

# data[].attributes.attachment_link.title
Finn Madsen Aztekerriget og den spanske erobring Forlaget lee

# data[].attributes.body
Oprindelig ankom de las Casas til den nye verden for at blive velbjerget godsejer, hvilket man næsten var garanteret på denne tid, da varerne fra den nye verden indbragte store summer og indianerne med magt blev tvunget til at arbejde. På hans eget og andres godser oplevede de spanske kolonisatorers behandling af den nye verdens oprindelige beboere. Han mente at behandlingen af indianerne var så forfærdelig, at han gav afkald på sine egne besiddelse, og trådte ind i dominikanerordnen. Som munk i dominikanerordnen forsvarede han indianernes rettigheder, og hans bog om den spanske erobring af den nye verden var kraftigt medvirkende til indførelsen af Leyes Nuevas de Indias (de nye love) i 1542. Med denne lov blev indianerne anerkendt som mennesker og fik spansk borgerret.

Sepulveda er teolog og historieskriver, og har siden 1536 arbejdet hos kongen. Efter indførslen af Leyes Nuevas de Indias blev Sepulveda den vigtigste fortaler for ophævelsen af loven, for at sikre de spanske kolonisatorers interesser. For de spanske godsejere i den nye verden loven en katastrofe, da den på sigt ville fjerne deres muligheder for at tvinge indianerne til at arbejde med magt og dermed ville de skulle betale løn og miste en stor del af deres indtjening. Det var derfor en stor sejr at loven i 1545 blev ophævet, således at godsejernes indtjening blev sikret.

# data[].attributes.attachment_link.title
Flemming Kiilsgaard Madsen & Henrik Skovgaard Nielsen Opdagelserne (Munksgaard_ 1997), s 32-55 (1)

# data[].attributes.body
Oprindelig ankom de las Casas til den nye verden for at blive velbjerget godsejer, hvilket man næsten var garanteret på denne tid, da varerne fra den nye verden indbragte store summer og indianerne med magt blev tvunget til at arbejde. På hans eget og andres godser oplevede de spanske kolonisatorers behandling af den nye verdens oprindelige beboere. Han mente at behandlingen af indianerne var så forfærdelig, at han gav afkald på sine egne besiddelse, og trådte ind i dominikanerordnen. Som munk i dominikanerordnen forsvarede han indianernes rettigheder, og hans bog om den spanske erobring af den nye verden var kraftigt medvirkende til indførelsen af Leyes Nuevas de Indias (de nye love) i 1542. Med denne lov blev indianerne anerkendt som mennesker og fik spansk borgerret.

Sepulveda er teolog og historieskriver, og har siden 1536 arbejdet hos kongen. Efter indførslen af Leyes Nuevas de Indias blev Sepulveda den vigtigste fortaler for ophævelsen af loven, for at sikre de spanske kolonisatorers interesser. For de spanske godsejere i den nye verden loven en katastrofe, da den på sigt ville fjerne deres muligheder for at tvinge indianerne til at arbejde med magt og dermed ville de skulle betale løn og miste en stor del af deres indtjening. Det var derfor en stor sejr at loven i 1545 blev ophævet, således at godsejernes indtjening blev sikret.

# data[].attributes.attachment_link.title
Flemming Kiilsgaard Madsen & Henrik Skovgaard Nielsen Opdagelserne (Munksgaard_ 1997), s 32-55 (1)

# data[].attributes.headline
Pest over Europa (5:6): Det kloge menneske

# data[].attributes.subject
Pest over Europa (5:6): Det kloge menneske

# data[].attributes.body
DR2, 9. marts 2003
Pesten og massedøden ramte middelalderens Europa og forandrede det. Den udfordrede autoriteterne, vendte op og ned på videnskaben, flyttede grænserne mellem rig og fattig og skabte helt nye muligheder for det enkelte menneske. Den satte en bevægelse i gang som rakte langt frem i tiden - helt frem til renæssancen og til i dag.

# data[].attributes.body
Efter beretning af en tysk soldat Hans Staden von Hessen påståede oplevelser

# data[].attributes.attachment_link.title
Flemming Kiilsgaard Madsen & Henrik Skovgaard Nielsen Opdagelserne (Munksgaard_ 1997), s 37-39

# data[].attributes.headline
Beretning om processen i Valladolid (1551) af Bartolemeus de la Vega

# data[].attributes.subject
Beretning om processen i Valladolid (1551) af Bartolemeus de la Vega

# data[].attributes.attachment_link.title
Flemming Kiilsgaard Madsen & Henrik Skovgaard Nielsen Opdagelserne (Munksgaard_ 1997)