# data[].attributes.attachment_link.title
Sovjetunionens sammenbrud og det ny Rusland

# data[].attributes.attachment_link.title
Khrushchev's Human Dimensions Brought Him to Power and to His Downfall

# data[].attributes.attachment_link.description
Some of the very extrovert traits that gave Mr. Khrushchev his human dimensions accounted for his downfall. By nature an impatient and impulsive man, he promised his people more than he could deliver.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Contents

1. Nikita Khrushchev: The Early Years

2. Khrushchev Takes Over for Stalin

3. Khrushchev Begins the De-Stalinization Process

4. Khrushchev's Relationship With Foreign Leaders

5. Khrushchev's Fall From Power

Nikita Khrushchev (1894-1971) led the Soviet Union during the height of the Cold War, serving as premier from 1958 to 1964. Though he largely pursued a policy of peaceful coexistence with the West, the Cuban Missile Crisis began after he positioned nuclear weapons 90 miles from Florida. At home, he initiated a process of "de-Stalinization" that made Soviet society less repressive. Yet Khrushchev could be authoritarian in his own right, crushing a revolt in Hungary and approving the construction of the Berlin Wall. Known for his colorful speeches, he once took off and brandished his shoe at the United Nations.

Nikita Khrushchev: The Early Years

Khrushchev was born on April 15, 1894, in Kalinovka, a small Russian village near the Ukrainian border. At age 14 he moved with his family to the Ukrainian mining town of Yuzovka, where he apprenticed as a metalworker and performed other odd jobs. Despite his religious upbringing, Khrushchev joined the communist Bolsheviks in 1918, more than a year after they had seized power in the Russian Revolution. During the subsequent Russian Civil War, Khrushchev's first wife, with whom he had two children, died of typhus. He later remarried and had four more children.

Did you know? During the "kitchen debate" of 1959, so named because it took place in a model kitchen set up for a trade exhibition in Moscow, Soviet Premier Nikita Khrushchev told U.S. Vice President Richard Nixon, "Let's compete. Who can produce the most goods for the people, that system is better and it will win."

In 1929 Khrushchev moved to Moscow, where he steadily rose through the Communist Party ranks. Eventually he entered the inner circle of Soviet dictator Joseph Stalin, who by that time had consolidated control over the country and instituted a bloody purge of perceived enemies. Millions of people were killed or imprisoned in Gulag labor camps, and millions more died in famines brought on by the forced collectivization of agriculture.

Khrushchev Takes Over for Stalin

During World War II, Khrushchev mobilized troops to fight Nazi Germany in the Ukraine and at Stalingrad. After the war, he helped to rebuild the devastated countryside while simultaneously stifling Ukrainian nationalist dissent. By the time Stalin died in March 1953, Khrushchev had positioned himself as a possible successor. Six months later, he became head of the Communist Party and one of the most powerful people in the USSR.

At first, Khrushchev and other high-ranking officials ruled through a form of collective leadership. But in 1955 he organized the ouster of Premier Georgi Malenkov and replaced him with an ally, Nikolai Bulganin. Khrushchev foiled a Malenkov-led coup attempt in June 1957 and took over the premiership the following March.

Khrushchev Begins the De-Stalinization Process

Once a loyal Stalinist, Khrushchev gave a long speech in February 1956 that criticized Stalin for arresting and deporting opponents, for elevating himself above the party and for incompetent wartime leadership, among other things. This withering, albeit incomplete, indictment of Stalin was supposed to remain secret. By that June, however, the U.S. State Department had published the complete text. Starting in 1957, Khrushchev made some minor attempts to rehabilitate Stalin's image. But he switched course once again in 1961, when the city of Stalingrad was renamed and Stalin's remains were removed from Lenin's mausoleum in Moscow's Red Square.

Emboldened by Khrushchev's so-called "secret speech," protestors took to the streets in the Soviet satellites of Poland and Hungary. The Polish revolt was resolved fairly peacefully, but the Hungarian revolt was violently suppressed with troops and tanks. In all, at least 2,500 Hungarians were killed in late 1956, and about 13,000 were wounded. Many more fled to the West, and others were arrested or deported.

On the domestic front, Khrushchev worked-not always successfully-to increase agricultural production and raise living standards. He also reduced the power of the Soviet Union's feared secret police, released many political prisoners, relaxed artistic censorship, opened up more of the country to foreign visitors and inaugurated the space age in 1957 with the launch of the satellite Sputnik. Two years later, a Soviet rocket hit the moon, and in 1961 Soviet astronaut Yuri A. Gagarin became the first man in space.

Khrushchev's Relationship With Foreign Leaders

Khrushchev had a complicated relationship with the West. A fervent believer in communism, he nonetheless preferred peaceful coexistence with capitalist countries. Unlike Stalin, he even visited the United States. Relations between the two superpowers deteriorated somewhat in 1960 when the Soviets shot down an American U-2 spy plane deep inside their territory. The following year, Khrushchev approved the construction of the Berlin Wall in order to stop East Germans from fleeing to capitalist West Germany.

Cold War tensions reached a high point in October 1962 when the United States discovered Soviet nuclear missiles stationed in Cuba. The world appeared to be on the brink of nuclear conflict, but, after a 13-day standoff, Khrushchev agreed to remove the weapons. In return, U.S. President John F. Kennedy, who one year earlier had authorized the failed Bay of Pigs invasion, publicly consented not to attack Cuba. Kennedy also privately agreed to take American nuclear weapons out of Turkey. In July 1963, the United States, the United Kingdom and the Soviet Union negotiated a partial nuclear test ban.

One of the sharpest thorns in Khrushchev's side was fellow communist Mao Zedong, the leader of China. Starting around 1960, the two sides engaged in an increasingly vindictive war of words, with Khrushchev calling Mao a "left revisionist" who failed to comprehend modern warfare. The Chinese, meanwhile, criticized Khrushchev as a "psalm-singing buffoon" who underestimated the nature of Western imperialism.

Khrushchev's Fall From Power

The break with China and food shortages in the USSR eroded Khrushchev's legitimacy in the eyes of other high-ranking Soviet officials, who were already bothered by what they saw as his erratic tendency to undercut their authority. In October 1964 Khrushchev was called back from a vacation in Pitsunda, Georgia, and forced to resign as both premier and head of the Communist Party. Khrushchev wrote his memoirs and quietly lived out the remainder of his days before dying of a heart attack in September 1971. Nonetheless, his spirit of reform lived on during the perestroika era of the 1980s.

# data[].attributes.attachment_link.description
Nikita Khrushchev: The Early Years Khrushchev Takes Over for Stalin Khrushchev Begins the De-Stalinization Process Khrushchev's Relationship With Foreign Leaders Khrushchev's Fall From Power Nikita Khrushchev (1894-1971) led the Soviet Union during the height of the Cold War, serving as premier from 1958 to 1964.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mikhail Gorbachev: I should have abandoned the Communist party earlier

# data[].attributes.attachment_link.description
The former president looks back on his role in the fall of the Soviet Union 20 years ago in an exclusive Guardian interview

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Watson Institute for International and Public Affairs

# data[].attributes.attachment_link.title
Khrushchev in Power: Unfinished Reforms, 1961-1964▬ March 20, 2014

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
På grund af den stalinistiske terrors omfang havde mange sovjetborgere kendskab til terroren. Alligevel var det ikke noget, som man talte åbent om. Terroren blev efter Josef Stalins død i 1953 mindsket i omfang, men frygten for den vilkårlige terror og undertrykkelse havde sat dybe spor i den sovjetiske befolkning og vedblev at påvirke befolkningen i årevis. Selv efter Stalins død var Sovjetunionen fortsat et autoritært styre uden ytringsfrihed, hvor mange af Stalins terrorinstrumenter, som eksempelvis koncentrationslejre og det hemmelige politi, fortsat eksisterede.

Begrænset opgør med Stalin under Khrustjov

I modsætning til tidligere forsøgte Kommunistpartiet fra slutningen af 1930'erne at holde terroren skjult. Dette blev imidlertid ændret for en kort periode under Nikita Khrustjov, der i 1953 afløste Stalin som partileder. I en tale på Kommunistpartiets 20. partikongres i februar 1956 indledte Khrustjov et opgør med stalinismen og åbnede op for en begrænset kritik af Stalin. Det interessante ved talen var, at den kun fordømte enkelte af stalinismens forbrydelser, og at kritikken kun var rettet mod Stalin som person og ikke mod partiet eller staten som sådan.

Khrustjovs hensigt med talen var blandt andet at skyde skylden direkte på Stalin og dermed fritage partiet for ansvaret for de mange år med terror. Khrustjov og flere andre topfolk i Kommunistpartiet havde selv været en del af partitoppen under Stalin, og for at vaske egne hænder var kritikken rettet direkte mod Stalin. Den var også forholdsvis begrænset, da den ellers risikerede at falde tilbage på partiet, og dermed også på de nye ledere.

Khrustjovs tale medførte en generel af-stalinisering i det sovjetiske samfund, hvor man i et begrænset omfang begyndte af tage afstand fra Stalin. Det blev i nogen grad tilladt at forholde sig kritisk til personen Stalin, hvilket indtil da havde været fuldstændigt uhørt. Millioner af fanger blev løsladt fra Gulag-fangelejrene, og flere af terrorens ofre blev rehabiliteret (det vil sige, at de fik renset deres navne). Byer, gader og pladser, der var opkaldt efter Stalin, fik nye navne, og i 1961 blev Stalins balsamerede lig fjernet fra mausoleet på Den Røde Plads i Moskva, hvor Stalin siden 1953 havde ligget side om side med Vladimir Lenin. Det er dog vigtigt at understrege, at det kun var tilladt at kritisere Stalin i meget begrænset omfang, og at det stadig ikke var muligt at kritisere selve partiet offentligt.
Læs mere om Gulag-fangelejrene
Kritikken forstummer under Brezjnev

I 1964 blev Khrustjov sat fra magten af sine partifæller, der var uenige i den politik, Khrustjov førte. Han blev afløst af den mere konservativt indstillede Leonid Brezjnev, som ikke var nær så villig til forandringer, som Khrustjov havde været det. Dermed forstummede kritikken af Stalin i de næste 20 år. Det var ikke længere tilladt at omtale stalinismens forbrydelser, og Stalin blev igen fremstillet som en positiv skikkelse i den sovjetiske historie. Partiet ønskede at fremstille Stalin og stalinismen positivt, fordi en negativ omtale nemt kunne risikere at skade partiet og dets magtmonopol. Historiebøgerne blev renset for henvisninger til sovjetisk terror, og historien blev fremstillet, så den passede ind i den version, som Kommunistpartiet ønskede at formidle. Terroren var ifølge partiet ganske enkelt ikke-eksisterende.

Åbenhed under Gorbatjov

I 1985 kom Mikhail Gorbatjov til magten, og det blev ham, der for alvor tillod et opgør med fortiden. Som led i et større reformprogram introducerede Gorbatjov ideen om Glasnost, som bedst kan oversættes med "åbenhed". Glasnost kom til at betyde, at den tavshed, som havde gennemsyret det sovjetiske samfund i årevis, ophørte, og at der blev åbnet op for en bredere politisk debat. Det blev i et vist omfang tilladt at være kritisk over for sovjetstyret og dets gerninger.

En af de vigtigste drivkræfter i opgøret med fortiden var foreningen Memorial, der blev oprettet i 1987. Foreningens mål var at få rejst et monument til minde om alle ofrene for den sovjetiske terror. Derudover arbejdede den blandt andet på at få skrevet en ny sovjetisk historie, som fremstillede alle historiske kendsgerninger, og ikke kun den version, som Kommunistpartiet ønskede.

Også Gorbatjov viste interesse for historien, og han lagde vægt på at få fjernet alle usandheder fra den sovjetiske fremstilling af historien. Dette illustreredes blandt andet ved, at 10. klasses eksamen i historie og samfundsfag i 1988 blev aflyst, fordi historiebøgerne var blevet kasseret, da de blev anset for at være fulde af løgne og fortielser. Gorbatjovs nyfundne interesse for historien skyldtes formentligt et ønske om dels at signalere, at der var nye tider på vej, dels at kaste ansvaret for mange af de problemer, som Sovjetunionen kæmpede med i 1980'erne, over på sine forgængere.

Der blev gjort mange ting i forsøget på at lægge afstand til fortiden. Mange af de mennesker, som af Stalin var blevet stemplet som forrædere, blev rehabiliteret, og flere af de ansvarlige for terroren blev fordømt offentligt. Statuer af tidligere fremtrædende partifolk blev fjernet, og flere steder blev der rejst monumenter og skabt museer til minde om sovjetstyrets ofre. I den offentlige debat blev det tilladt at diskutere emner, der før havde været forbudte, og mange af ofrene tog nu bladet fra munden og begyndte at fortælle om deres oplevelser. Ved at tillade kritik af det gamle regime og tage afstand fra forgængernes handlinger håbede Gorbatjov at mindske kritikken af sit eget regime. Det lykkedes imidlertid ikke.

I 1990 blev der rejst et mindesmærke for sovjetstyrets ofre på Lubjanka-pladsen i Moskva. På samme plads ligger hovedkvarteret for det hemmelige politi, der op igennem sovjettiden var en central medspiller i udførelsen af terroren. Da mindesmærket, som består af en sten fra den første fangelejr, der blev oprettet under Lenin, blev opført, fik det plads ved siden af en statue af Feliks Dzerzjinskij, som var leder af det hemmelige politi fra 1917 til 1926. Side om side stod altså ofre og bøddel.

I 1991 blev statuen af Dzerzjinskij fjernet fra pladsen, men der har flere gange siden været forslag om at genrejse den. Argumentet for at genrejse statuen har været, at Dzerzjinskij også gjorde gode ting, som eksempelvis at oprette børnehjem til de mange børn, der blev forældreløse som følge af det hemmelige politis terror. Statuen er imidlertid ikke blevet genrejst.
Læs mere om perioden 1953-1991
Fordømmelsen forstummer efter Sovjetunionens sammenbrud

I modsætning til, hvad Gorbatjov havde håbet, endte hans ide om politisk åbenhed med at skade partiet og var i sidste ende med til at fremprovokere Sovjetunionens sammenbrud i 1991.

Efter Sovjetunionens sammenbrud forstummede fordømmelsen af sovjettidens terror atter. Den brede historiske interesse for terroren aftog simpelthen med tiden og eksisterer nu kun inden for snævre historiske kredse. Memorial eksisterer fortsat som menneskerettigheds- og oplysningsorganisation, men organisationen er i dag blevet mindre synlig i den offentlige debat, end den var tidligere. Terrorens ofre rehabiliteres stadig, og nogle får udbetalt erstatninger fra staten, men tempoet i rehabiliteringsprocessen og den politiske vilje til opgør er dalet.

Den faldende interesse kan skyldes flere ting, som eksempelvis skuffelse over det regime, der afløste det kommunistiske. De første år efter Sovjetunionens sammenbrud var præget af optimisme, og den historiske interesse bundede nok i en forventning om, at fremtiden ville blive lysere. Sovjetperiodens forbrydelser skulle kortlægges, så der kunne indføres en ny og mere demokratisk styreform. Men håbet om hurtig økonomisk fremgang og politisk omvæltning viste sig at være sværere at realisere end forventet, og den historiske interesse er fortaget til fordel for nye og andre bekymringer.

Den manglende interesse for fortiden kan desuden skyldes, at mange tidligere sovjetborgere er blevet trætte af at høre om fortiden og er af den mening, at det er bedre bare at glemme end at rippe op i de gamle sår.

De skyldige er aldrig blevet dømt

Titusinder af de domme, der blev afsagt over regimets formodede modstandere under Stalin, er i dag erklæret ugyldige, og adskillige mennesker har fået renset deres navne og endda fået udbetalt erstatninger fra staten. Alligevel har der i det tidligere Sovjetunionen ikke været et retsligt opgør med de personer, som deltog i udførelsen af de stalinistiske forbrydelser.

Selv om mange mener, at det er på tide med et retsligt opgør, er der intet, der tyder på, at et retsopgør er på vej, eller at befolkningen ønsker det. Tværtimod viser flere meningsmålinger, at mange russere har en mere positiv opfattelse af Stalin end af for eksempel Gorbatjov og Boris Jeltsin, som banede vejen for et mere demokratisk Rusland. Et retsligt opgør kompliceres yderligere ved, at grænserne mellem ofre og gerningsmænd er uklare. Mange følte sig i sin tid tvunget til at samarbejde med myndighederne for selv at undgå forfølgelse, og dermed blev de på én gang både gerningsmænd og ofre.

# data[].attributes.attachment_link.description
Med undtagelse af en periode fra 1956 til begyndelsen af 1960'erne blev stalinismens forbrydelser forbigået i tavshed helt frem til midten af 1980'erne. Den langvarige terror blev fortiet og eksisterede simpelthen ikke i den officielle sovjetiske historie. Først med Gorbatjovs magtovertagelse i 1985 blev tavsheden brudt, og det blev tilladt at mindes de mange millioner ofre offentligt.