# data[].attributes.body
ISO 690-2 (1)

Přispěvatelé Wikipedie, Roald Dahl [online], Wikipedie: Otevřená encyklopedie, c2023, Datum poslední revize 23. 03. 2023, 00:30 UTC, [citováno 3. 04. 2023] <https://cs.wikipedia.org/w/index.php?title=Roald_Dahl&oldid=22567562>

# data[].attributes.headline
Přispěvatelé Wikipedie, Sazometná středa [online], Wikipedie: Otevřená encyklopedie, c2023, Datum poslední revize 3. 04. 2023, 08:31 UTC, [citováno 3. 04. 2023] 

# data[].attributes.subject
Přispěvatelé Wikipedie, Sazometná středa [online], Wikipedie: Otevřená encyklopedie, c2023, Datum poslední revize 3. 04. 2023, 08:31 UTC, [citováno 3. 04. 2023] 

# data[].attributes.body
Sazometná středa – Wikipedie (wikipedia.org)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Sazometná středa (také Škaredá, Černá nebo Svatá středa) je středa svatého týdne před Velikonocemi. Připomíná zradu Jidáše Iškariotského, který byl špehem mezi učedníky Ježíše Krista. Podle lidového vyprávění se v tento den Jidáš na Ježíše mračil, tedy škaredil.

Název Sazometná středa se objevuje již kolem roku 1500 v názvu kázání Jakoubka ze Stříbra, který tímto názvem označuje středu před Zeleným čtvrtkem a podobně jako Černá středa je tento název spojován s vymetáním sazí z komínů, jak uvádí například Ottův slovník naučný. Pojmenování Škaredá středa se používá také pro Popeleční středu, kterou končí masopust a začíná předvelikonoční postní období.

Biblické vyprávění

Podle vyprávění zaznamenaného v Novém zákoně se po Květné neděli sešlo shromáždění velerady, kde bylo ujednáno zabití Ježíše před Pesachovou slavností. Ve středu před svou smrtí byl Ježíš v Betánii v domě Šimona Malomocného. Marie z Betánie zde umyla a pomazala Ježíšovu hlavu a nohy drahým olejem. Učedníci byli tímto jednáním pohoršení, protože se domnívali, že olej by měl být prodán a peníze rozdány chudým. Ježíšovo chování kritizoval také Jidáš, který chtěl ale podle Janova evangelia peníze pro sebe.

Následně se Jidáš domluvil s velekněžími, že jim za úplatu třiceti stříbrných Ježíše vydá.

Tehdy šel jeden ze Dvanácti, jménem Jidáš Iškariotský, k velekněžím a řekl: „Co mi dáte? Já vám ho zradím." Oni mu určili třicet stříbrných. Od té chvíle hledal vhodnou příležitost, aby ho zradil.

Podle biblického vyprávění Jidáš svou zradu dokonal, ale nedokázal s důsledky svého činu žít a nakonec se oběsil.

Jidáše - tradiční velikonoční pečivo

Lidové tradice

Jméno Sazometná středa získala podle toho, že se tento den vymetaly komíny. Tento zvyk byl spojen s vyháněním zlých sil.

Podle lidové pověry se v tento den lidé neměli mračit, aby se nemračili všechny středy v dalším roce.

Na Škaredou středu se v českých zemích pečou jidášci, což je pečivo, které připomíná smyčku, na kterou se Jidáš oběsil. Jí se pomazané medem a tradičně až na Zelený čtvrtek.

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
Z Wikipedie, otevřené encyklopedie Sazometná středa (také Škaredá, Černá nebo Svatá středa) je středa svatého týdne před Velikonocemi. Připomíná zradu Jidáše Iškariotského, který byl špehem mezi učedníky Ježíše Krista. Podle lidového vyprávění se v tento den Jidáš na Ježíše mračil, tedy škaredil.

# data[].attributes.body
Přispěvatelé Wikipedie, Kostel svatého Václava (Šluknov) [online], Wikipedie: Otevřená encyklopedie, c2022, Datum poslední revize 30. 06. 2022, 21:56 UTC, [citováno 3. 04. 2023] <https://cs.wikipedia.org/w/index.php?title=Kostel_svat%C3%A9ho_V%C3%A1clava_(%C5%A0luknov)&oldid=21428738>

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kostel svatého Václava ve Šluknově je římskokatolický farní kostel, pravděpodobně již v pořadí třetí stavba na témže místě. Barokní sakrální stavba byla postavena v letech 1711-1722, přičemž její využívání začalo roku 1714. Plány vytvořil lipovský stavitel Zacharias Hoffmann (1678-1754) a zapracoval do nich připomínky rakouského architekta Johanna Bernharda Fischera z Erlachu (1656-1723). V roce 1922 se stal kostel arciděkanským a od roku 1966 je chráněn jako kulturní památka.

Jednolodní stavba stojí na obdélníkovém půdorysu a zakončuje ji půlkruhově uzavřený presbytář směřující na severovýchod. Stěny zdobí zdvojené pilastry, po stranách hlavního vchodu stojí sochy svatého Pavla a Jana Křtitele. Na hlavním oltáři je umístěn obraz Zavraždění svatého Václava z konce 18. století od Jana Jiřího Schmidta. Na brankách a konzolách stojí sochy svatého Víta, Ludmily, Prokopa a Vojtěcha. Boční oltáře jsou zasvěceny Jezulátku, Nejsvětějšímu Srdci Ježíšovu, svaté Barboře, Panně Marii a svatému Janu Nepomuckému. Na jesličkách o rozměrech 6 × 2 metry se podílela řada betlémářů ze Šluknovského výběžku. Varhany z let 1939-1940 od žitavské firmy Andreas Schuster & Sohn disponují 47 rejstříky, třemi manuály, pedálem a více než třemi tisíci píšťalami.

Na zrušeném hřbitově, jenž se rozprostíral kolem kostela, se dochovala řada klasicistních náhrobků, včetně několika prací drážďanského sochaře Franze Pettricha (1770-1844). Severně od něj stojí sochy svatého Vojtěcha, Jana Nepomuckého a Prokopa, přenesené ke kostelu z různých částí města. Před farou z roku 1842, umístěnou východním směrem, stojí socha svatého Václava.

Kostel na historické pohlednici z roku 1916

Šluknov je poprvé písemně zmiňován, v roce 1281, jak uvádí Lužický kodex ( Codex diplomaticus Lusatiae Superioris). V této době již pravděpodobně stál ve vsi kostel neznámé podoby a zasvěcení, přestože je jeho existence nepřímo potvrzena až v polovině 14. století. První známý držitel hohnsteinského panství Hynek I. Berka z Dubé na Hohnsteině († kolem 1361) uvedl roku 1359 do šluknovského kostela prvního známého kněze Johannese von Hohlen. Tehdy již ke šluknovské farnosti náležely také vsi Císařský a Rožany. V druhé polovině 16. století se na šluknovském panství prosadila reformace a kostel sloužil evangelickým bohoslužbám. Rekatolizaci započali Mansfeldové, kteří vlastnili panství od roku 1623. Dokončena byla v polovině 17. století. Patrně ještě původní kostel roku 1634 shořel při velkém požáru města. Obnova byla v době třicetileté války obtížná, proto teprve v roce 1647 vyrostla nová věž a roku 1650 byl nákladem 18 tisíc zlatých dostavěn celý kostel. Než došlo k dokončení stavby, konaly se bohoslužby v zámecké kapli. Kostel spolu s farností připadl roku 1655 k nově založené litoměřické diecézi. I tuto sakrální stavbu, v pořadí patrně již druhou, zničil požár. Stalo se tak v červnu roku 1710 a mše svaté se musely opět konat na zámku, v létě pod velkou lípou v zámecké zahradě.

Přípravy na stavbu nového barokního svatostánku zasvěceného svatému Václavovi začaly ještě téhož roku. Iniciátorem a hlavním donátorem stavby se stal majitel panství hrabě Filip Zikmund z Ditrichštejna (1651-1716). Původní plány vypracoval lipovský stavitel Zacharias Hoffmann (1678-1754) a na žádost hraběte do nich zapracoval připomínky rakouského architekta Johanna Bernharda Fischera z Erlachu (1656-1723). Ten navrhl úpravy fasád a výstavbu nové věže (původní plán počítal se zakomponováním věže, která přečkala požár). Stavební práce začaly roku 1711 a vedl je Zacharias Hoffmann, tesařské práce zajišťoval Andreas Brener, autorem klenby se stal patrně Octavio Broggio (1670-1742). K bohoslužebným účelům začala stavba sloužit již roku 1714 přesto, že nebyly dokončené věže. Sanktusová věž pochází z roku 1715, práce na hlavní věži začaly v roce 1717 a měly být dokončeny až roku 1722. Po dokončení byl roku 1722 kostel povýšen na děkanský. V následujících letech dostal postupně nové vybavení, jako oltáře či zvony. Roku 1804 a znovu 1823 se v klenbě objevily trhliny, které si vyžádaly stavební úpravy. Během obou světových válek podlehly zvony rekvizicím; o téměř všechny barokní zvony přišel kostel roku 1917. Nové vyrobila roku 1922 zvonařská dílna bratří Ulrichů, zanikly však o dvacet let později v průběhu druhé světové války. V roce 1922 byl kostel povýšen na arciděkanský. Poslední opravy proběhly na konci 20. století.

Kostel svatého svatého Václava vlastní Římskokatolická farnost - arciděkanství Šluknov. Stavba je od roku 1966 vedena jako kulturní památka. Pravidelné bohoslužby slouží arciděkan Pavel Procházka. Poutní mše svatá se koná 28. září na svátek patrona kostela svatého Václava.

Detail presbytáře

Jednolodní barokní sakrální stavba stojí na obdélníkovém půdorysu, polokruhově zakončený presbytář směřuje na severovýchod. Boční fasády lodi člení vysoké stupňovité sokly, na něž navazují sdružené pilastry zakončené kompletním kladím, které obepíná celou stavbu. Okna završuje odsazený, polokruhově zakončený záklenek doplněný šambránou přecházející v nadokenní římsu. Hlavní vstup v jihovýchodní stěně zdobí portál se splávkovou římsou, po jehož stranách stojí pozdně barokní sochy svatého Jana Křtitele a svatého Pavla. Do jihozápadního průčelí je začleněna hranolová věž s podchodem klenutým valenou klenbou. Její nároží zdobí pilastry, okna jsou obdélná, zakončená polokruhovým obloukem. V podchodu je umístěna prázdná nika, ve které stála socha svatého Václava z první poloviny 19. století. Boční stěny doplňuje obdélná sakristie při severozápadní stěně a předsíň s oratoří v patře při jihovýchodní stěně. Ve zdech lodi a presbytáře jsou zazděné klasicistní náhrobky.

Loď je sklenuta třemi vzájemně oddělenými poli valené klenby s lunetami, paprsčitě zakončený presbytář taktéž valenou klenbou s lunetou. Stěny a pilíře člení pilastry, štuková výzdoba pochází z doby výstavby kostela a představují ji především páskové a akantové ornamenty. Zděný kůr přechází v dřevěné galerie, místy třípatrové. Mobiliář pochází především z druhé poloviny 18. století a z přelomu 18. a 19. století. Klasicistní hlavní oltář z konce 18. století zdobí obraz Zavraždění svatého Václava od Jana Jiřího Schmidta. Na starších brankách stojí sochy svatého Víta a svaté Ludmily. Pod okny presbytáře jsou umístěny prosklené rakve s figurínami svaté Inocencie a svatého Inocencia. Na konzolách stojí sochy svatého Prokopa a svatého Vojtěcha z druhé čtvrtiny 18. století. Autory sochařské výzdoby jsou šluknovský sochař Franz Bienert a českokamenický Josef Klein, který rovněž zhotovil původní hlavní oltář, boční oltáře a křtitelnici. Moderní obětní stůl, ambon a kříž jsou vyrobeny z taveného zlatavého skla a pozlacené oceli. Vyrobil je Ateliér Vitraj a 28. července 2018 je posvětil litoměřický biskup Jan Baxant. Do té doby používaný obětní stůl pocházel z předchozího kostela. Novodobá křtitelnice napodobuje klasicistní předlohu, původní dřevěné víko zdobí velká skupina zobrazující Křest Páně. Bohatě zdobenou kazatelnu doplňují postavy evangelistů a na stříšce socha Krista Vládce. Klasicistní boční oltáře pocházejí z přelomu 18. a 19. století a jsou na nich umístěny mladší sochy Jezulátka a Nejsvětějšího srdce Ježíšova. Naproti hlavnímu vchodu stojí oltář svaté Barbory, který pochází z druhé čtvrtiny 18. století a zdobí jej sochy svaté Barbory, svatého Josefa, svatého Jáchyma a svaté Anny Samotřetí. Dva protějškové oltáře pocházejí z druhé třetiny 18. století a zdobí je socha Madony a obraz svatého Jana Nepomuckého. Obraz Sen svatého Jakuba z roku 1737 od Václava Vavřince Reinera (1689-1743), umístěný původně na zdi lodi, je od roku 2003 vystaven v Galerii a muzeu litoměřické diecéze. Do zdi jsou zasazeny dva kamenné náhrobky, renesanční figurální z roku 1548 (hrob Ernsta ze Schleinitz) a nápisový z roku 1664. Z původních zvonů pocházejících z 18. století se v hlavní věži dochoval pouze jeden. Dochované jesličky byly poprvé postaveny na Vánoce roku 1921 a později je doplnily nové figury a útěk do Egypta. Podklad je dlouhý 6 metrů, široký 2 metry a figury dosahují výšky 20 až 25 centimetrů. Na jesličkách se podílela řada betlémářů Šluknovského výběžku, jako Franz Rosche (1885-1944), Anton Wendler (1897-1972) či Franz Schütz (1906-2000).

Šluknovský kostel vlastnil varhany nejpozději v 16. století. Ty prokazatelně existovaly roku 1616, postavil je patrně šluknovský varhanář a kantor Benignus Weindt (asi 1580-1650), zanikly však při požáru. Kostel z roku 1650 obdržel nové varhany neznámých dispozic, na kterých roku 1698 pracoval českokamenický mistr Tobias Fleck (je možné, že je také sestavil). I tento nástroj zničil požár a v ještě nedokončeném kostele jsou k roku 1719 zmíněny pravděpodobně provizorně pořízené varhany. Zcela nové, na místní poměry veliké, postavil v letech 1736-1737 mistr Franz Fassmann (1697-1760) z Prahy. Celkem obsahovaly 22 rejstříků: 12 hlavní stroj, 6 pozitiv v zábradlí a 4 pedál. Hrací stůl byl vestavěný v podstavci a varhaník tak seděl zády k oltáři. Bohatě štafírovanou skříň zdobily tři sochy. Nástroj procházel pravidelnou údržbou až do roku 1879, kdy cvikovský varhanář Heinrich Schiffner (1853-1938) postavil nové, na svou dobu moderně pojaté varhany. Ty disponovaly 29 rejstříky ve dvou manuálech a pedálu a celkem obsahovaly 1 780 píšťal. Hojně pochvalovaný nástroj začal brzy vykazovat nedostatky, které roku 1890 přestavbou odstranila budyšínská firma Hermann Eule. Poslední varhany pocházejí z let 1939-1940. Za cenu 40 tisíc říšských marek je dodala žitavská firma Andreas Schuster & Sohn. Nástroj s elektropneumatickou trakturou patří k největším v Čechách, disponuje 47 rejstříky ve třech manuálech a pedálu a více než třemi tisíci píšťalami, z nichž některé pocházejí z předchozích Schiffnerových varhan.

Okolí kostela

Kostel obklopuje někdejší hřbitov, zrušený po roce 1844, kdy začal být na jižním okraji města na svahu Křížového vrchu (391 m) postupně budován nový městský hřbitov. Dochovala se řada klasicistních náhrobků z konce 18. a počátku 19. století, mezi nimi i práce drážďanského dvorního sochaře Franze Pettricha (1770-1844). Severně od kostela stojí sochy svatých Vojtěcha, Jana Nepomuckého a Prokopa, které sem byly postupně přeneseny z původních umístění na území města, a také Bienertův kříž, spojující význam zbožného zastavení a funerální památky. Mohutný litinový kříž na kamenném soklu dal zbudovat obchodník s obilím Franz Bienert roku 1853 nad hrobem své první ženy. Východním směrem navazuje na hřbitov areál historizující fary postavené poté, co se stará budova roku 1842 rozpadla. V její zahrádce je umístěna socha svatého Václava, původně instalovaná v podchodu věže kostela. Západně od kostela stála farní škola, která podlehla demolicím v období po druhé světové válce.

1. Za autora plánů je povětšinou označován rakouský architekt Johann Lucas von Hildebrandt (1668-1745), jeho autorství však spolehlivě vyvrátil archivní výzkum.

2. Údaje o Schusterových varhanách se liší v závislosti na použitých pramenech. Mylná je proto pořizovací cena 22 532 říšských marek, 46 rejstříků a počet píšťal 2 010, stejně jako doba stavby varhan v rozpětí let 1939-1942, uváděná na internetových stránkách.

1. MACEK, Jaroslav. Katalog litoměřické diecéze AD 1997. Litoměřice: Biskupství litoměřické, 1997. 430 s. Kapitola Přehled jednotlivých farností diecéze, s. 188.

2. Ústřední seznam kulturních památek České republiky [online]. Praha: Národní památkový ústav [cit. 2014-11-17]. Identifikátor záznamu 148654 : Kostel sv. Václava. Památkový katalog. Hledat dokumenty v Metainformačním systému NPÚ [1].

3. FIEDLER, Josef. Heimatskunde des politischen Bezirkes Schluckenau. 1. vyd. Rumburg: Bezirkslehrerverein, 1898. 488 s. (německy)

4. SMETANA, Jan. Rumburk. Město v Českém Nizozemí. Rumburk: Město Rumburk, 1999. 214 s. . S. 19.

5. MANDAŽIEV, Petr. K počátkům tvorby Zachariase Hoffmanna z Lipové: několik poznámek ke vzniku architektury šluknovského kostela. In: Mandava: vlastivědné čtení z Varnsdorfu, Šluknovského výběžku a saského příhraničí. Ročenka kruhu přátel muzea Varnsdorf. Varnsdorf: Kruh přátel muzea Varnsdorf, 2010. S. 15-21.

6. Farnost Šluknov [online]. Šluknov: Římskokatolická farnost - arciděkanství Šluknov [cit. 2017-10-31]. Dostupné online.

7. BERGMANN, Hans. Betlémy a betlemáři Šluknovského výběžku. Varnsdorf: Kruh přátel muzea Varnsdorf, 2000. 88 s. . S. 49.

8. HEINZ, Igor. Z hudební minulosti Šluknovska. Varnsdorf: Kruh přátel muzea Varnsdorf, 2012. . S. 79-84.

9. HORÁK, Tomáš. Varhany a varhanáři Děčínska a Šluknovska. Děčín: PS Děčín, 1995. 96 s. . Kapitola Šluknov: kostel svatého Václava, s. 54-55.

10. PRAHL, Roman. Umění náhrobku v českých zemích 1780-1830. Praha: Academia, 2004. 336 s. . S. 84-87.

11. BELIS, Jiří; BELISOVÁ, Natalie; ČERVINKOVÁ, Petra. Krajina kovaných křížů. Praha: Národní muzeum, 2015. 280 s. . S. 74.

Literatura

MANDAŽIEV, Petr. K počátkům tvorby Zachariase Hoffmanna z Lipové: několik poznámek ke vzniku architektury šluknovského kostela. In: Mandava: vlastivědné čtení z Varnsdorfu, Šluknovského výběžku a saského příhraničí. Ročenka kruhu přátel muzea Varnsdorf. Varnsdorf: Kruh přátel muzea Varnsdorf, 2010. S. 15-21.

POCHE, Emanuel, a kolektiv. Umělecké památky Čech, svazek 3, P-Š. Praha: Academia, 1980. 538 s. Kapitola Šluknov, s. 501.

Svobodovo náměstí
Kříž
Sochy svatého Vojtěcha, Jana Nepomuckého a Prokopa

Bývalé městské divadlo

Fara

Kostel svatého Václava

Náměstí Míru

# data[].attributes.attachment_link.title
Kostel svatého Václava (Šluknov) - Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
Kostel svatého Václava ve Šluknově je římskokatolický farní kostel, pravděpodobně již v pořadí třetí stavba na témže místě. Barokní sakrální stavba byla postavena v letech 1711-1722, přičemž její využívání začalo roku 1714. Plány vytvořil lipovský stavitel Zacharias Hoffmann (1678-1754) a zapracoval do nich připomínky rakouského architekta Johanna Bernharda Fischera z Erlachu (1656-1723).

# data[].attributes.body
https://cs.wikipedia.org/wiki/Citace

# data[].attributes.body
KLÍMA, Josef a Marek EPSTEIN. Šarlatán. [Praha]: Témbr, 2020.

# data[].attributes.body
HONZÁK, Radkin. Psychosomatická prvouka. V Praze: Vyšehrad, 2017. ISBN 978-80-7429-912-4.

# data[].attributes.body
https://cs.wikipedia.org/w/index.php?title=Kate%C5%99ina_Tu%C4%8Dkov%C3%A1&oldid=22508222

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kateřina Tučková (* 31. října 1980, Brno) je česká spisovatelka, historička umění, kurátorka galerie současného umění a v letech 2015-2018 programová ředitelka festivalu Meeting Brno.

Kateřina Tučková žila do šesti let věku v Moutnicích, dětství poté prožila v Kuřimi. Když žila v oblasti brněnské ulice Cejl, jež bývá nazývána brněnským Bronxem kvůli nynější početné romské komunitě, pátrání po historii této části města ji přivedlo k námětu jejího prvního románu Vyhnání Gerty Schnirch. V květnu roku 1945 odtamtud byly vyhnány německé rodiny a zařazeny do takzvaného brněnského pochodu smrti. Osobně se zúčastnila vzpomínkového pochodu za tyto vyhnance a uvedla, že jí tato aktivita pomáhala v autorské tvorbě.

Pochází ze čtyř sester. Když byla ještě dítě, její otec spáchal sebevraždu. Po maturitě na Gymnáziu na tř. Kapitána Jaroše v Brně vystudovala dějiny umění a bohemistiku na Filozofické fakultě Masarykovy univerzity.

Doktorská studia na Ústavu pro dějiny umění Filozofické fakulty Univerzity Karlovy v Praze absolvovala v roce 2014 obhajobou disertační práce Skupina Radar. Jako motivaci k studiu uvedla, že se profesionálně věnuje současnému umění i období po roce 1945, kde ji zajímá „doba temna" 50. let. Na konci té doby někteří členové Skupiny 42 založili skupinu Radar.

Jako kurátorka vedla Kateřina Tučková brněnskou galerii ARSkontakt zaměřenou na nejmladší generaci umělců (2004-2006) a každoročně pořádala celostátní konfrontaci mladých malířů spojenou s Cenou ARSkontakt (2004-2011). Posléze byla kurátorkou Výstavní síně Chrudim (2010-2018), nadále spolupracuje s řadou soukromých i veřejných galerií.

V roce 2015 byla hostem 16. ročníku Měsíce autorského čtení.

V roce 2015 byla také iniciátorkou a do roku 2018 i programovou ředitelkou multižánrového kulturního festivalu Meeting Brno. Festival se koná každoročně na konci května a nabízí platformu pro setkání zástupců různých názorů, kultur a náboženství. Jeho program sestává z diskusních fór s inspirativními hosty a množství uměleckých vystoupení, která rozvíjejí hlavní festivalové téma.

Kateřina Tučková v roce 2013

Vyhnání Gerty Schnirch

Do povědomí veřejnosti vstoupila svou druhou knihou, románem Vyhnání Gerty Schnirch, který vydalo nakladatelství Host v roce 2009. V románu v němž zpracovala osud německé dívky vyhnané v květnu 1945 ze svého domova v tzv. „ Brněnském pochodu smrti". Kniha byla nominována na Cenu Jiřího Ortena a Cenu Josefa Škvoreckého. Nakonec získala čtenářskou cenu Magnesia Litera za rok 2010. Od října 2014 uvádělo adaptaci románu brněnské HaDivadlo, v režii Mariána Amslera. V roce 2013 vydalo audioknihu nakladatelství OneHotBook.

Žítkovské bohyně

V knize Žítkovské bohyně, vydané poprvé nakladatelstvím Host v roce 2012, se znovu zaměřila na českou historii, když v ní zachytila příběh výjimečného rodu léčitelek z oblasti Bílých Karpat, tzv. bohyň, někdy také nazývaných čarodějnice. Tento rod přežil čarodějnické procesy v 17. století, útlak církví a soudy během 19. století i dobu protektorátní totality, ale nakonec byl zdevastován komunistickým režimem. Za román získala řadu cen, například Cenu Josefa Škvoreckého a Magnesia Litera.

Román vyšel v říjnu 2012 v nakladatelství OneHotBook i jako audiokniha. Jeho divadelní adaptace v režii Doda Gombára se hrála od roku 2014 v Městském divadle Zlín. Kniha byla přeložena do třinácti jazyků. V roce 2014 vyšla v ukrajinštině v nakladatelství Komora v Kyjevě, také v makedonštině ve Skopje a polsky v nakladatelství Aféra. Románu Žítkovské bohyně, který vyšel v březnu 2012, se do července 2013 prodalo 50 000 výtisků bez započítání elektronické verze. Filmová práva zakoupila společnost Bionaut.

Kniha líčí příběh Johanna Heinricha Offermanna, jednoho z nejvýznamnějších brněnských textilních podnikatelů a jeho potomků, povýšených do šlechtického stavu. V příběhu je barvitě popsána i rodinná historie rodu Offermannů a odráží se zde i celá 250 let trvající minulost města, nazývaného pro textilní minulost moravským Manchesterem. Publikace vyšla u příležitosti výstavy Brno - moravský Manchester, uspořádané v letech 2014 a 2015 v Moravské galerii v Brně a byla vydána nakladatelstvím Host v roce 2014.

Román líčí příběh ženy, kterou zklamal „světský" život, a proto vstoupila do kláštera v Bílé Vodě. Na pozadí současného dění popisuje také dějiny řádových komunit od zrušení řeholních řádů přes jejich obnovení až do současnosti. Simuluje texty historických dokumentů, které však nejsou autentické, ale fabulované. Vydalo také nakladatelství Host v roce 2022.

Divadelní hra volně inspirovaná osudem brněnské hudební skladatelky a dirigentky Vítězslavy Kaprálové, která se dokázala prosadit v oboru, který byl ve své době vyhrazen pouze mužům. Divadelní hra je doprovázena hudbou Petra Hromádky a několika úryvky ze skladeb Bohuslava Martinů a Vítězslavy Kaprálové. Scénář vyšel i v knižní podobě. Vydalo nakladatelství Host v roce 2018.

Hra byla uvedena v Divadle Husa na provázku v roce 2018. Režii měla Anna Petrželková. Titulní roli ztvárnila Tereza Marečková, která za ni byla nominována na Cenu divadelní kritiky v kategorii Ženský herecký výkon roku 2018 a také obdržela Cenu divadelních novin za herecký výkon sezony bez ohledu na žánry.

Ze slovenštiny přeložila v roce 2015 román Veroniky Šikulové Místa v síti.

Své romány píše v průměru tři roky, o tématu si dělá rozsáhlé rešerše.

Kritické recepci próz Kateřiny Tučkové se věnují diplomové práce Pavly Hartmannové a Terezy Haasové.

Montespaniáda. Ilustrace Tereza Janečková. Brno: Větrné mlýny, 2006. 162 s. .

Poslední večer in: Ty, která píšeš, Čítanka současné české ženské prózy. Artes Liberales, Vltavín, 2008. (povídka)

Fabrika. Host, 2014

Cesta, in: Miliónový časy. Povídky pro Adru. Praha : Argo, 2014. (povídka)

Fajnová frajlenka, in: Krvavý Bronx. Brno 2020 (povídka)

TUČKOVÁ Kateřina, HÉDERVÁRI Robert. Můj otec Kamil Lhoták. Praha: Vltavín, 2008. (beletrizovaný životopis malíře Kamila Lhotáka napsaný spolu s jeho synem, Kamilem Lhotákem ml.)

POLLACK Martin, TUČKOVÁ Kateřina, KRATOCHVÍL Jiří, FILIP Ota. Brněnský pochod smrti. 2012. (sborník o vyhnání brněnských Němců)

Michael Rittstein - Práce na papíře, 2005

Nová trpělivost: Hranice ustupují, 2007

Jaroslav Valečka, Praha 2007

Radim Malát, 2007

Slovem i obrazem, 2008

Ohlédnutí za dílem Dobroslava Folla, 2008

Normální malba, 2009

Věra Sládková, prozaické dílo, 2009 (studie díla Věry Sládkové)

TRANSFER, 2008

Katalogy výstav Výstavní síně Chrudim (2010 - )

STUCK!!, 2014

Bezelstně provokativní umění Aleny Kupčíkové, 2015

1. FIALOVÁ, Alena a kol. V souřadnicích mnohosti. Česká literatura první dekády jednadvacátého století v souvislostech a interpretacích.. 1. vyd. Praha: Academia, 2014. 817 s. Dostupné online. . Kapitola Medailony autorů, s. 785.

2. HARTMANOVÁ, Pavla. Kritická reflexe próz Kateřiny Tučkové. , 2013 [cit. 2022-04-25]. Diplomová práce. Univerzita Palackého v Olomouci, Filozofická fakulta. Vedoucí práce Doc. Mgr. Erik Gilk, Ph.D.. Dostupné online.

3. HAASOVÁ, Tereza. Mediální ohlas románu Kateřiny Tučkové Žítkovské bohyně. , 2015 [cit. 2022-04-25]. Bakalářská práce. Univerzita Karlova, Fakulta sociálních věd. Vedoucí práce Čeňková, Jana. Dostupné online.

Literatura

Lubomír Slavíček (ed.), Slovník historiků umění, výtvarných kritiků, teoretiků a publicistů v českých zemích a jejich spolupracovníků z příbuzných oborů (asi 1800-2008), Sv. 2, s. 1538, Academia Praha 2016,

Pavla Hartmannová, Kritická reflexe próz Kateřiny Tučkové, FF Univerzity Palackého v Olomouci, 2013.

# data[].attributes.attachment_link.description
Kateřina Tučková (* 31. října 1980, Brno) je česká spisovatelka, historička umění, kurátorka galerie současného umění a v letech 2015-2018 programová ředitelka festivalu Meeting Brno. Kateřina Tučková žila do šesti let věku v Moutnicích, dětství poté prožila v Kuřimi.

# data[].attributes.body
https://www.publicdomainpictures.net/pictures/160000/nahled/painted-eggs-for-easter.jpg

# data[].attributes.body
COELHO, Paulo. Alchymista. Vydání sedmé, v Argu šesté. Přeložil Pavla LIDMILOVÁ. Praha: Argo, 2021. ISBN 978-80-257-3478-0.

# data[].attributes.body
R.U.R. – Wikipedie (wikipedia.org)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
R.U.R. (zkratka z Rossumovi univerzální roboti) je vědeckofantastické drama o vstupní komedii a třech dějstvích Karla Čapka z roku 1920.

Autor v příběhu varuje před případnými negativními vlivy techniky na lidstvo. Je ovlivněn svým zájmem o techniku, ale také obavami o budoucnost lidstva (destrukce za první světové války). Ve hře poprvé zaznělo slovo robot, které na Karlovu výzvu navrhl jeho bratr Josef Čapek. „Ale já nevím," řekl autor, „jak mám ty umělé dělníky nazvat. Řekl bych jim laboři, ale připadá mně to nějak papírové." „Tak jim řekni roboty," mumlal malíř se štětcem v ústech a maloval dál. A bylo to." Karel Čapek původně uvažoval o slově „labor".

Divadelní hra byla přeložena do více než třiceti jazyků včetně esperanta; světovou premiéru měla 2. ledna 1921, kdy ji provedl ochotnický soubor Klicpera v Hradci Králové (viz Zajímavosti).

Scéna z prvního dějství. Čapek ji popsal jako Helenin salón s tapetovými dveřmi nalevo do hudebního salónu a dveřmi vpravo do ložnice Heleny. V centru jsou okna k moři a přístavu. Toaletní zrcadlo, psací stůl, komoda, pohovka, křesla. Celý salón má moderní, ryze ženský ráz.[4]

Úvodní dějství se odehrává v blíže nespecifikované budoucnosti na Rossumově ostrově výrobny robotů. Celá výroba je prováděna roboty. Připluje za nimi pěkná dcera prezidenta Helena Gloryová, která chce roboty zrovnoprávnit a do které se všichni zamilují. Postupně jí vyprávějí příběh vynálezu prvních robotů starého Rossuma a jeho synovce. Nakonec se vdá za ředitele Harryho Domina.

Příběh dále pokračuje po deseti letech, kdy už jsou roboti široce rozšířeni. Heleně je smutno z toho, že roboti, ač velmi podobní lidem, nemohou mít city jako lidé, a tak přiměje Dr. Galla, aby začal experimentovat s jejich „duší". Jejich původním cílem bylo vytvořit pro člověka ráj na zemi, aby již nikdy nemuseli lidé umírat hlady a měli všeho dostatek. Jenže upadly mravy, lidé zlenivěli a začali roboty původně určené k práci používat jako vojáky pro své války.

Nakonec se několik robotů vzbouřilo, ustanovilo Ústřední výbor robotů a vyhlásilo válku lidstvu, jež drtivě porazilo a nenechalo nikoho přežít. Nakonec dorazili až na výrobní ostrov a pozabíjeli všechny až na Alquista, protože on ještě pracoval rukama (což ho uklidňovalo; věřil, že je práce smyslem života). Jenže roboti se začali opotřebovávat a umírali. Chtěli po něm, aby objevil původní Rossumův výrobní postup, ten však spálila Helena předtím, než ji zabili.

Jednou v noci Alquista vzbudili robot Primus a robotka Helena. Když chtěl jednoho z nich pitvat (kvůli výzkumu), druhý se nabízel místo něj - vůbec se nechovali jako roboti (snažili se navzájem chránit; záleželo jim jednomu na druhém). Nakonec zjistil, že se mají rádi, a tak je poslal pryč, aby udrželi život a začali s láskou znovu jako Adam a Eva.

Závěr je symbolickým odkazem k Bibli, z níž Alquist cituje.

Scéna třetího dějství navržená Feuersteinem. Čapek ji popsal jako pokusnou laboratoř. Vlevo okno, vpravo dveře do pitevny. Při stěně vlevo dlouhý pracovní stůl se zkumavkami, chemikáliemi a termostatem. Nad stolem svítící žárovky. Napravo psací stůl s knihami. Skříně s nástroji. V levém koutě umyvadlo a nad ním zrcadélko, v pravém koutě pohovka.[6]

Lidé

Harry Domin - centrální ředitel Rossumových Univerzálních Robotů,

Inž. Fabry - generální technický ředitel R.U.R.,

Dr. Gall - přednosta fyziologického a výzkumného oddělení R.U.R.,

Dr. Hallemeier - přednosta ústavu pro psychologii a výchovu Robotů,

Konzul Busman - generální komerční ředitel R.U.R.,

Stavitel Alquist - šéf staveb R.U.R.,

Helena Gloryová,

Nána - její chůva.[7]

Roboti

Marius,

Sulla,

Radius,

Damon,

Robot Primus,

Robotka Helena,

Robotský sluha,

1., 2., 3., robot a další.[7]

R.U.R. 1939

Roboti v Čapkově hře nejsou roboti v moderním smyslu. Jsou to biologičtí tvorové stvoření ve stejném stylu jako Frankensteinovo monstrum, jak o něm píše Mary Shelleyová. Jsou biologickými entitami, jejichž části se montují dohromady jako automobily. Projevují se úsečnými pohyby a výslovností. Oděni jsou stejně jako lidé a charakteristickým znakem je upřený pohled ve tváři bez výrazu.

V jistém smyslu se podobají nejmodernější koncepci živých forem stvořených člověkem (jako jsou replikanti ve filmu Blade Runner nebo Cyloni v nové verzi seriálu Battlestar Galactica). V Čapkově době ale neexistovala žádná koncepce genetického inženýrství. Jeho roboti jsou biologické stroje, jsou sestaveni jako protiklad k tomu, že by rostli nebo se narodili.

V roce 1938 byl natočen podle divadelní hry krátký 35minutový britský film produkovaný BBC.

V roce 1977 složil podle hry R.U.R. stejnojmennou operu Zdeněk Blažek.

Zajímavosti

Světová premiéra hry R.U.R. měla být na Národním divadle v Praze. Jak však v roce 1927 uvedly Lidové noviny, původní termín byl odložen na 25. ledna 1921. Královéhradecký ochotnický soubor Klicpera, který měl hru premiérovat krátce po Národním divadle, se o odložení nedozvěděl. Tak se světová premiéra odehrála 2. ledna 1921 na prknech scény v Hradci Králové.

V roce 2020 uplynulo sto let od knižního vydání Čapkova R.U.R. a při této příležitosti vznikly dvě knihy s názvem "Robot 100". Jedna má podtitul "Sto rozumů", protože do ní přispělo 100 osobností (editor: Jitka Čejková) a vydala ji Vysoká škola chemicko-technologická v Praze. Druhá obsahuje sci-fi povídky, a tak má podtitul "Povídky" (vydalo Argo). V Památníku Karla Čapka ve Strži byla ke stému výročí R.U.R. připravena výstava s názvem "Cesta do hlubin Robotovy duše". České centrum Mezinárodního PEN klubu připravilo ve spolupráci s divadlem Archa monumentální oslavy 100. výročí od premiéry R.U.R. na leden 2021, ale kvůli covidové pandemii byly přesunuty o rok a konaly se v lednu 2022 pod názvem R.U.R. 100+1.

V roce 2019 vznikl další projekt oslavující sté výročí od vydání knihy R.U.R. K oslavě stejného stoletého jubilea se spojil Ústav formální a aplikované lingvistiky Matematicko-fyzikální fakulty Univerzity Karlovy se Švandovým divadlem na Smíchově a organizátory hackathonů CEE Hacks, aby vytvořili projekt THEaiTRE. Jedná se o vědecký projekt, který si klade za cíl zjistit, zda dokáže umělá inteligence pomocí přirozeného zpracování jazyka a konkrétně vylepšeného jazykového modelu GPT-2 napsat divadelní hru. Celý projekt začal u Karla Čapka, v jehož R.U.R. se poprvé objevilo slovo "robot". Původní myšlenka zakladatele projektu Tomáše Studeníka byla, jestli se role autora divadelní hry a robota po sto letech neotočila a zda by robot dnes nemohl napsat divadelní scénář o Karlu Čapkovi. První fáze projektu vrcholí inscenací, jejíž scénář bude plně vygenerovaný jazykovým modelem. Tato světová premiéra divadelního představení proběhne spolu s diskusí s tvůrci 26. února 2021 od 19:00 a bude streamovaná online široké veřejnosti zdarma. Online přenos bude zveřejněn na webových stránkách projektu. THEaiTRE je plánován (minimálně) do roku 2022, kdy dojde ke druhé premiéře s dokonalejším jazykovým modelem. Tento projekt byl finančně podpořen Technonologickou agenturou ČR a spolupracují na něm rovněž zástupci prg.ai a Divadelní fakulta Akademie múzických umění v Praze.

Literatura

František Černý: Měnivá tvář divadla aneb Dvě století s pražskými herci, Mladá fronta, Praha, 1978, str. 110, 146, 169, 238

Kolektiv autorů: Dějiny českého divadla/IV., Academia, Praha, 1983, str. 59, 71, 73, 74, 77, 122, 131, 150, 152, 169, 172, 185, 402, 406, 411, 438, 591, 605, 611-2, 647

ČAPEK, Karel. Loupežník. R.U.R. Bílá nemoc.. Praha: Československý spisovatel, 1983. 340 s.

Externí odkazy

# data[].attributes.attachment_link.description
R.U.R. (zkratka z Rossumovi univerzální roboti ) je vědeckofantastické drama o vstupní komedii a třech dějstvích Karla Čapka z roku 1920. Autor v příběhu varuje před případnými negativními vlivy techniky na lidstvo. Je ovlivněn svým zájmem o techniku, ale také obavami o budoucnost lidstva (destrukce za první světové války).

# data[].attributes.body
File:Killer Whales Hunting a Seal.jpg. (2022, prosinec 28). Wikimedia Commons, . Retrieved 15:33, duben 3, 2023 from https://commons.wikimedia.org/w/index.php?title=File:Killer_Whales_Hunting_a_Seal.jpg&oldid=720349575.

# data[].attributes.body
VŮBEC MI TO NEJDE TO CITOVÁNÍ :-)

# data[].attributes.headline
ŠTRÁFELDOVÁ, Milena. To je on!: o té, co si říkala Toyen. Praha: Euromedia Group, 2021. Universum (Euromedia Group). ISBN 978-80-242-7313-6.

# data[].attributes.subject
ŠTRÁFELDOVÁ, Milena. To je on!: o té, co si říkala Toyen. Praha: Euromedia Group, 2021. Universum (Euromedia Group). ISBN 978-80-242-7313-6.

# data[].attributes.headline
WILKOVÁ, Scarlett. Až uvidíš moře. Praha: Motto, 2022. ISBN 978-80-267-2260-1

# data[].attributes.subject
WILKOVÁ, Scarlett. Až uvidíš moře. Praha: Motto, 2022. ISBN 978-80-267-2260-1

# data[].attributes.body
TUČKOVÁ, Kateřina. Bílá Voda. [Praha]: OneHotBook, 2022.

# data[].attributes.body
JIROTKA, Zdeněk. Saturnin. Praha: Voxi, [2022].

# data[].attributes.headline
DENEMARKOVÁ, Radka. Peníze od Hitlera. [Praha]: Témbr, 2021.

# data[].attributes.subject
DENEMARKOVÁ, Radka. Peníze od Hitlera. [Praha]: Témbr, 2021.

# data[].attributes.body
HAIG, Matt. Půlnoční knihovna. Přeložil Tereza ROTTEROVÁ. [Praha]: OneHotBook, 2022.

# data[].attributes.attachment_caption
KÖRNEROVÁ, Hana Marie. Znamení hada. Praha: Baronet, 2019. ISBN 978-80-269-1082-4

# data[].attributes.body
https://cs.wikipedia.org/w/index.php?title=Fr%C3%A1%C5%88a_%C5%A0r%C3%A1mek&oldid=22548105

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
From Wikipedia, the free encyclopedia

Fráňa Šrámek (January 19, 1877, Sobotka - July 1, 1952, Prague) was a Czech impressionist and vitalist poet, novelist, playwright and anarchist.

In 1885 his family relocated to Písek, where he lived for a long time and much of his work was created in and about this town. After study he joined the military for a period of about a year, but was forced to continue service for another due to bad behavior. In 1914 he fell seriously ill.

# data[].attributes.attachment_link.description
From Wikipedia, the free encyclopedia Fráňa Šrámek (January 19, 1877, Sobotka - July 1, 1952, Prague) was a Czech impressionist and vitalist poet, novelist, playwright and anarchist. In 1885 his family relocated to Písek, where he lived for a long time and much of his work was created in and about this town.

# data[].attributes.body
https://romea.cz/cz/domaci/ida-kelarova-slavi-petasedesatiny.stoji-ze-ni-uctyhodny-kus-prace-ve-prospech-romske-komunity

# data[].attributes.headline
Svědectví o životě v KLDR - citace knihy

# data[].attributes.subject
Svědectví o životě v KLDR - citace knihy

# data[].attributes.body
ŠPITÁLNÍKOVÁ, Nina. Svědectví o životě v KLDR. [Praha]: OneHotBook, 2021.