# data[].attributes.headline
«Ким ти була до війни?

# data[].attributes.body
«Ким ти була до війни? Ще ніким і не встигла» — ці слова Олени “Гери” Герасим’юк відображають покоління, яке виросло в боротьбі. Від Майдану до передової, від порятунку побратимів до збереження пам’яті через культуру – її шлях став частиною новітньої історії України.

Олена – парамедикиня батальйону “Госпітальєри”, письменниця та співзасновниця проєкту “Недописані”, який вшановує загиблих митців. Вона знає ціну життя та слова.

# data[].attributes.attachment_caption
Відомий поет, бард, активіст, боєць 3-ї штурмової бригади ЗСУ.

# data[].attributes.headline
...Брате мій, моя кров

# data[].attributes.body
...Брате мій, моя крове, свята махра,

Короткими перебіжками - прямо за небокрай,

Ніхто і ніколи не знає, коли вже його пора,

Але ти не тікай.

Сестро, моя любове, свята арта,

Вогняні терикони, згарища пралісів,

Ми, як гострі осколки, вгризаємось в ці міста

В помсті за всіх.

Отче мій, милий Боже протитанкових мін,

Хай буде невідворотною милість і воля твоя,

І якщо таки справді мусить лишитись з усіх один -

Хай це буду не я...

# data[].attributes.headline
Отче наш!Нехай 

# data[].attributes.body
Отче наш!

Нехай буде царство, і сила, і воля твоя,

лише б не стріляли по нас.

Дай нам часу, шприців та джгутів,

гемостатичних бинтів,

декомпресійну голку,

пов’язку на вибите око,

соляру,  мішків для смертників,

броню водіям-парамедикам,

щоб довезли живі і здорові

усіх живих і здорових.

Отче наш!

Боже України суверенної!

Дзвонять тобі хлопчик Смурфик і дівчинка Гера.

Ми згодні на будь-яку волю Твою,

тільки дай нам сил пережити її.

Ми згодні на будь-яке царство Твоє,

аби не було воно царством наших диктаторів,

а з іншого прорвемось,

ми вже стріляні.

Хай буде як на небі, так і на землі,

але не так, як під Іловайськом, коли кров і земля змішались,

не дай так, як під Веселою Горою,  коли душі не могли вилізти з-під трупів на Суд Страшний,

якби не Малиш, Валькірія та їхня лопата, були б спізнились до тебе.

Спізнились би Коля, Паша, і навіть Вітя, який вчасно приходив на перші нудні уроки старої школи у селі Голосковичі.

Тому даруй Малишу, Валькірії та їхнім лопатам

щастя, благодаті да здравія на віки вічні.

Отче наш!

Це хлопчик Смурфик і дівчинка Гера.

Коли це до Тебе долетить – ми вже постаріємо,

війна закінчиться, інша почнеться, ми помремо,

але, як бачиш, не втрачаємо надії.

Наш час летить, мов трос за вагою:

схопити – півбіди,

а спинити захочеш – долоні у кров зітреш.

Я зайняла нашу єдину лінію,

тоненьку чорну ниточку між світом і окопом,

викликаю Бога свого по полівці.

Поки росіяни не перебили.

Поки ніхто не підслухав.

Отче наш!

Не присилай нам хліба насущного,

бо він псується без морозильника,

краще дай нам сигарет з капсулою, механіка толкового і наказ від Генштабу,

бо сидимо тут без наказу.

Отче наш!

Прости нам борги наші!

Ми знайшли тут карти і грали,

а не було чим віддавати,

бо добровольці – миші церковні,

у контрактників карточка, тому

ніхто не програв і ніхто не виграв.

Тільки Саші-зесеушнику на погони шістки накидали ради сміху.

А ворогам нашим не прощай –

вони перші вбили.

# data[].attributes.headline
Одесит Валерій Пузік п

# data[].attributes.body
Одесит Валерій Пузік під час служби у Збройних силах України пише літературні твори та малює картини. На творчість Валерія надихають птахи, а після війни він мріє продовжувати писати книги.

До 24 лютого у Валерія було звичайне життя: працював сценаристом, у вільний час грався з сином, а на сніданки любив готувати млинці.

Він також писав дитяче фентезі та вірші.

# data[].attributes.attachment_link.title
портрет-пузик

# data[].attributes.headline
Ця країнамені

# data[].attributes.body
Ця країна

мені

нічого не дала

Нічого окрім любові та землі

Ця країна

мені

нічого не дала

Окрім неба та сім'ї

Окрім повітря

Яким ніяк не надихатись цієї весни

Взагалі не надихатись

Його завжди мало

Ця країна

Нічого мене не навчила

Нічого

Окрім незламності та віри

Окрім того що

На своїй землі своя правда і сила

Ця країна нічого не знає

Нічого крім перемоги

І вільних крил мрії

Ця країна простір незалежності

Мій пункт незламності

Моя любов

І моя віра

Ця країна - кров у венах

Червона ртуть ідеї

праці

і боротьби

Ця країна

мені

нічого не дала

Нічого

Окрім того

що

я - є

І таких я - мільйони

__________

# data[].attributes.headline
Перед межею збережи 

# data[].attributes.body
Перед межею збережи

оцю Любов, як ріст ожин.

Сержантську відданість. Дитинячу, собачу.

Цей плач, який не переплачу.

Дійти до меж, окреслити сліди.

Тримати межі і триматись разом.

І залишитись в жовтні назавжди.

Як за наказом.

Бо ця Любов, що як тупі ножі,

гірка Любов, яка стає твоєю,

тримається на тих, хто на межі.

І тих, хто за межею.

# data[].attributes.headline
Вона з Луганщини, навч

# data[].attributes.body
Вона з Луганщини, навчалася у Харкові, згодом в Києві. Брала активну участь у Революції Гідності, а з початку повномасштабної війни росії проти України приєдналася до лав ЗСУ.

Філологиня за освітою, що не може обійтися без музики. Єлизавета Жарікова — українська поетка, авторка пісень, співачка та викладачка. Авторка двох поетичних збірок «Мурахи Йоганна Себастьяна» та «Між любов’ю і любов’ю». Бойова медикиня ТРО, яка, за можливості, возить з собою електронне піаніно і переживає, чи не доведеться нам цю війну передати наступним поколінням.

# data[].attributes.headline
Як саме я вірю в перем

# data[].attributes.body
Як саме я вірю в перемогу:

з єхидною посмішкою як у прогноз погоди?

чи як у сприятливий прогноз хвороби який звучить так:

протягом 10 років виживає 50 відсотків пацієнтів?

що за звір ця «віра в перемогу»:

втомлене чекання весняного потепління?

насторожене чекання весняного наступу?

байдужість до закономірного настання ще одного рожевого світанку в окупації?

як вона смакує —

слизька солона й терпка непохитна віра

чи солодка й холодна, яка швидко тане, наче морозиво?

це точно та віра яка рухає гори й упокорює голодних левів?

а може просто дорослі навчили казати: «вірю в перемогу»

і тепер так прийнято

наче святити пасочки на Великдень

наче в селі вітатися з набридливим сусідом?

Чи можна вирости з віри,

як виростали з казки,

що той, кого вже не варто називати, носить подарунки під ялинку?

Чи можна навпаки дорости до неї,

зваживши правду й кривду —

бо в кожного народу є свої казки на виріст?

Опівночі коли мохнаті вербові котики

перетворюються на перше листя —

оціни свою віру в перемогу за шкалою болю від одного до десяти загиблих друзів

покажи ненаситному до віри небу свою віру в перемогу

пройди швидкий тест «яка віра в перемогу ти сьогодні»

скинь мені результат

я нікому не розкажу

# data[].attributes.headline
«Війна вбиває 

# data[].attributes.body
«Війна вбиває людей і народжує поетів. Але справжні поети, народжені війною, не є її дітьми, бо прийшли в цей світ, щоби вбити війну, щоб війни ніколи не було», – написав у передмові до збірки поезій військовослужбовиці, громадської активістки та поетки Ярини Чорногуз український філософ Вахтанґ Кебуладзе.

# data[].attributes.headline
Поезія для мене – це с

# data[].attributes.body
Поезія для мене – це спосіб залишити свої думки про якісь відкриті на війні істини, пережиті речі, моменти, які найбільше змінили мене. Можливість залишити слід. Я вагалася, чи варто взагалі видавати цю книжку, тому що, як я вже раніше писала, в нас дуже багато болю, усі відчувають біль: військові і також ті, хто чекає своїх рідних з війни. На мою думку, щоб стати справжніми, сильними після того, що нам доводиться пережити, потрібно дивитися дуже відверто в очі болю. Багато хто хоче абстрагуватись, спробувати про нього не говорити. Я волію говорити, але врівноважено, усвідомлено, додаючи сюди те, що ти знаєш про ворога, про цивілізацію. Я вже говорила на відкритті (ярмарки – прим. авт.), що війна – це те, що стирає цивілізацію. Велика література, поезія – це те найкраще, що створила цивілізація. Можливо, поезія на війні – це спроба зберегти цивілізованість, зберегти гуманність там, де це нереально.

# data[].attributes.headline
літо на вигині пот

# data[].attributes.body
літо на вигині потрісканих доріг

приховує невраховане листя осені

і закінчується

закінчується зремонтована від техніки

та воронок дорога

але не життя

дівчинки з Північного

дівчинка веде велосипед уздовж загнутої кутом

дороги Північного

і рожевий одяг виглядає суворіше

за камуфляж

небезпечніше за залишену касетним снарядом міну

скільки вас загинуло

серед тиші світу?

звичність війни ніби скрип

гойдалки на капанірних подвір’ях

сіл

звичність війни наче вірш

без образів

«ніхто не забутий

ніщо не забуте»

залишається просто висловом

серед тиші світу

і скрипить ланцюг на прифронтовій гойдалці

і ніхто не помічає

звичність війни

як утримати вас у собі

серед тиші світу?

коли для кожного з тисячі живих

залишається навіки живим

лиш один

з тисячі загиблих?

як не відпустити вас

коли закінчиться життя живих

і тих із вас хто вижили

і хто вбивали в ім’я життя?

хто візьме за вас плату?

землею водою повітрям

«вогнями вільних міст»?

хто скаже що плата потрібна?

Досі.

хто не забуде жодне з ваших імен?

серед тиші світу

перекопані терикони легко

вбирають у себе сонце і час

правда так довго шукається і сходить на сході

Моєю мовою.

нехай щомісяця в ім’я любові досі

закінчується життя у сімох із нас

головне не закінчується життя

дівчинки з Північного

# data[].attributes.body
Поет, журналіст, військовослужбовець та лавреат Шевченківської премії 2024.

Закінчив Національний технічний університет України. Працював інженером-металургом, тренером з карате, журналістом, ведучим програми «У світі єдиноборств», «ПроРегбі», «Чоловічий клуб» на Першому Національному телеканалі, коментував Олімпійські ігри в Пекіні, Ванкувері, Лондоні.

# data[].attributes.headline
ВЕСНАреальності

# data[].attributes.body
ВЕСНА

реальності вибите око

тривоги нерівний пульс

життя – це дуже жорстоко…

не віддавай свій пульт!

всі люди такі практичні

але на краю війни

настромлюється на вічність

зелена пляма весни

хтось пише свої закони

хтось вколює благодать…

стоять на землі терикони

а душі вище летять

якої ти хочеш жертви

аби дійти до межі?

ми любимо царство мертвих

до трепету в мережі

живі дрижатимуть хижо

за колесом огляду див

я зависаю над ліжком

повторюю наратив:

вбитого – не налякати

втеча – не вороття

як тебе не кохати

довге моє життя!

на репетиції страти

холодно небесам

грати або не грати

ти обираєш сам.

# data[].attributes.headline
"Я стану класиком лише якщо загину на війні", — так жартував у листуванні з друзями поет і військовослужбовець Максим Кривцов із позивним "Далі".

# data[].attributes.subject
"Я стану класиком лише якщо загину на війні", — так жартував у листуванні з друзями поет і військовослужбовець Максим Кривцов із позивним "Далі".

# data[].attributes.body
"...Коли повертаємось із ротацій, їдемо в автівці додому, ми не відчуваємо щастя, хоча хочемо повернення. Напевне. Ми відчуваємо одне – порожнечу. Одну спільну на всіх порожнечу, колективну, як пам’ять. Ми захлинаємось нею і задихаємось від її випарів. Отже. Я хочу розповісти про багатоповерхівку, на 77 поверсі якої розміщений офіс телеканалу "Забуття". Вся розповідь відбуватиметься у межах найжахливішої програми у світі "Ток-шоу Війна"..."

# data[].attributes.headline
Моя голова котиться ві

# data[].attributes.body
Моя голова котиться від посадки до посадки
як перекотиполе
чи мʼяч
мої руки відірвані
проростуть фіалками навесні
мої ноги
розтягнуть собаки та коти
моя кров
вифарбує світ у новий червоний
Pantone людська кров
мої кістки
втягнуться в землю
утворять каркас
мій прострелений автомат
заржавіє
бідненький
мої зміні речі та екіпу
передадуть новобранцям
та скоріше б уже весна
щоб нарешті
розквітнути
фіалкою.

# data[].attributes.headline
Цього автора забрала у

# data[].attributes.body
Цього автора забрала у нас війна...
Читайте вірші, бережіть тих, хто залишився і пам'ятайте тих хто пішов.