# data[].attributes.headline
שנות ה30 של המאה ה 20

# data[].attributes.subject
שנות ה30 של המאה ה 20

# data[].attributes.body
אורי בויום

# data[].attributes.headline
עמק החולה בשנת 1937

# data[].attributes.subject
עמק החולה בשנת 1937

# data[].attributes.body
עופר גרבר

# data[].attributes.headline
תהל אבני - אגם  החולה לפני הייבוש 

# data[].attributes.subject
תהל אבני - אגם  החולה לפני הייבוש 

# data[].attributes.body
שנות ה30 של המאה ה20

# data[].attributes.body
ייבוש החולה,1955
אוראל עוזרי ח2

# data[].attributes.body
אריאל חלף, עמק החולה ב2007

# data[].attributes.headline
עמק החולה 2020

# data[].attributes.subject
עמק החולה 2020

# data[].attributes.body
אלה ריסיס

# data[].attributes.body
אמילי קאלקו עמק חולה 1937 - 1938

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
אגם החולה (נודע גם בשם ים סומכי, ים סובכי או מי מרום) (ב ערבית: بحيرة الحولة) היה אגם מים מתוקים ב דרום עמק החולה, שהיווה חלק ממערכת נהר הירדן ו יובש ב שנות ה-50 של המאה ה-20. האגם השתרע על שטח של כ-14 קמ"ר, ומ צפון לו השתרעו ביצות בשטח של כ-30 קמ"ר, ושטחים נוספים שהוצפו בעונת ה חורף והרחיבו את שטחי הביצות.

אגם החולה נוצר ב שקע שהוא חלק מ הבקע הסורי-אפריקני. בסוף תקופת ה פליוקן ותחילת ה פליסטוקן, היה במקום אגם שהיה מקושר בחלק מהתקופה לאגמים נוספים מדרום לו, באזור הכנרת של ימינו. בתקופה שחונה יחסית, לפני כ-450,000 שנים, ירד מפלס מי האגם והתפתחה בו ביצה. נופו הייחודי של עמק החולה כפי שהוא מוכר לנו כיום עוצב במידה רבה על ידי התרוממות טקטונית של בלוק כורזים מחד, ושקיעתו של גראבן עמק החולה מאידך. התרוממותו של בלוק כורזים, שמדרום לעמק החולה המכוסה בחלקו העליון ב בזלת, יצר מחסום בינו לבין הכנרת, ששיאו בגובה כ-270 מטר מעל מפלס הכנרת. הבזלת על בלוק כורזים קדומה להתרוממותו ולחסימת העמק. בעקבות זאת החל השקע להתמלא מחדש במים, ונוצר אגם רחב ידיים, שבשיאו השתרע ככל הנראה עד ל קו הגובה 200 מטרים מעל גובה פני הים, ועומקו הגיע לכ-150 מטרים. בשלב מסוים, עקב פעילות העתקה, החל להיווצר פתח צר במחסום, סמוך ל גשר בנות יעקב של ימינו, ונוצר ערוץ הירדן שדרכו התנקזו מי האגם וזרמו לעבר הכנרת. במרוצת השנים הצטמצם האגם בשל העמקת מוצא הירדן דרומה, הפחתת ה גשמים בתקופות מסוימות ומילוי בסחף נהרות. השטח המישורי שמצפון לאגם הפך בהדרגה לביצה, כשחלקים ממנו התייבשו ב קיץ והוצפו בחורף. לפני כ-3,000 שנים התייצב מפלס האגם בגובה שבין 67 ל-69 מ' מעל פני הים, ועומקו פחת למטרים בודדים, כפי שהיה עד לייבושו במאה העשרים.

ב תנ"ך אין אזכור מפורש של אגם החולה. מסורות יהודיות ו נוצריות זיהו אותו עם מֵי מֵרוֹם, מקום המערכה בין יהושע בן נון לבין ברית מלכי כנען ( יהושע י"א, ה'). אולם ה ארכאולוג ג'ון גרסטנג חלק על זיהוי זה ובניתוח מעמיק של השטח בהשוואה לתיאור המקראי הגיע למסקנה כי יש לזהות את מי מרום עם אזור מארון א-ראס שב לבנון. זיהוי זה התקבל על רבים מחוקרי ארץ ישראל ו פרשני המקרא, בהם יוסף ברסלבי, יחזקאל קויפמן ואחרים. אף על פי כן יש המשתמשים בשם זה גם כיום ככינוי לאגם החולה.

בכתבי יוסף בן מתתיהו נקרא האגם בשם Semachonites שתורגם ל" יאור סמך". ב תלמוד מכונה האגם " ימה של סיבכי" ( בבא בתרא ע"ד; בכורות נ"ה) ובנוסחים אחרים ים סבכו, ים סומכי או ים סמכו ובתלמוד ירושלמי (שקלים יז.) מוזכר בשם ים של סמכו ובנוסחים אחרים ים סיבוכא או ים סבכי . פרשנים משערים כי השמות נגזרו מסבך צמחי הביצה או מעושר הדגה באגם (המילה "סמך" ב ערבית משמעותה "דג").

השם ימא דחולתא נזכר פעם אחת ב תלמוד הירושלמי ( כלאיים, ט, ג), וב תלמוד הבבלי נזכרת גם הגרסה ימה של חילת ו ימה של חילתא ( בבא בתרא, עד, ב). כמו כן, חבל "חולתא" מצוין כאחת הנחלות שנתן אוגוסטוס קיסר ל הורדוס ( קדמוניות היהודים ט"ו, י'). סבורים כי מקור השם במילה "חילת", כנראה שם של מין צמח קנה, סוף או גומא. השם ה ערבי "בחירת אל-חולה" נגזר כנראה משם זה, ונזכר לראשונה בכתבי גאוגרפים ערביים מ ימי הביניים. שמות נוספים שהיו לאגם בפי המוסלמים בימי הביניים היו "בחירת קדיס" (אגם קדש) על שם העיר הקדומה קדש הסמוכה ממערב, וכן "ימת בניס" ו"בחירת אל ח'יט". הצלבנים כינו אותו "ימת מלחה". במספר מקורות, גם מודרניים, ניתן למצוא התייחסות אל האגם כ"ימה".

האגם והביצות היוו במשך ההיסטוריה מכשול בפני פיתוח, הן בשל תנאי השטח והן בשל המחלות שנפוצו סביבם. מסיבות אלו התקיימו רק יישובים מעטים וקטנים סמוך לאגם, וערים גדולות יותר קמו במרחק מה ממנו, ובשטחים גבוהים יותר, כגון חצור ו פניאס. יוסף בן מתתיהו מתאר את האגם במידות דומות למידותיו במאה ה-20, ואת השטח הרחב של הביצות מצפון לו:

...ורוחב היאור הזה שלושים ריס ואורכו שישים, והאגמים אשר לו משתרעים עד דפני, ושם ארץ מעינות מים, אשר מהם יוצא הנהר המכונה הירדן הקטן

היישוב תֶּלָה, הנזכר כגבול הגליל העליון אצל יוסף בן מתתיהו (מלחמות היהודים ג', ג', א'), מזוהה עם הכפר הערבי תליל ששכן סמוך ל יסוד המעלה של ימינו, ונמצאו בו שרידים של יישוב יהודי מ התקופה הרומית. אולם מלבדו לא היו כנראה יישובים רבים בשטחים הסמוכים לאגם, אלא רק בצפון עמק החולה. מצב זה נמשך לאורך מאות שנים.

בשנת 725 לערך הגיע ויליבלד הקדוש ל ארץ ישראל ומצא את המריאים (ג'מוסים) משוטטים סמוך לאגם החולה.

ב מאה ה-19 התיישבו באזורי הביצות ושטחי ההצפה בני שבט ה ע'וארנה, שהתקיימו מרעיית עזים ו תאויים (ג'מוסים), גידול אורז ו חיטה וקליעת מחצלות גומא. באותה תקופה תיאר משה ריישר את האגם כך:

יאור ארוך מהלך ג' שעות ורחב שעה. על שפתו יערים רבים וגם חית השדה ירמושו. בקיץ יחרב ויבש לרוב המקום אשר הירדן יעבור בו. ובחודש ניסן ימלא מים משלג הלבנון מימיו עכורים מאד.

למרות תנאי השטח הקשים החלו יהודי צפת ו ראש פינה להכיר בפוטנציאל הכלכלי של האגם והקרקעות סביבו. דוד שוב, ממייסדי ראש פינה, סיפר כי "מי האגם דיים להשקות מהם את כל האדמה מסביב. ודגים ידגו באגם לרוב - רֵד המיימה ושָלֵה כאוות נפשך... האדמה מסביב לאגם דשנה ושמנה".

ההתעניינות הביאה את בני משפחת עבו מצפת לרכוש שטחים על שפתו הדרום-מערבית של האגם. אולם בשל מחלות ה מלריה ו קדחת שחור השתן שנפוצו בקרבת האגם, עיבדו אנשי ראש פינה את הקרקעות אך נמנעו מלהתיישב בהן. רק עבור שנים אחדות, ב- 1883, נוסדה במקום המושבה יסוד המעלה, אשר סבלה קשות מהמחלות והתנאים הקשים בשנותיה הראשונות.

שטח אגם החולה נמסר על ידי השלטון העות'מאני בזיכיון, בשנת 1914, לחמד עומר בייתום ולמיכאל סורסוק, סוחרים מבירות, במטרה לנקז את האגם. במרץ 1918 אישר הממשל הטורקי את הזיכיון, ומסר אותו לחברה שנוסדה לצורך כך בשם "החברה האגררית הסורית-עות'מאנית". בינתיים חלק משטח הזיכיון עבר לשליטה בריטית, וחלק לשליטה צרפתית. ובשנת 1919 פנו בעלי הזיכיון לממשלת המנדט בדרישה להכיר בזיכיון שלהם. משרד המושבות הסכים להכיר בזיכיון שלהם אך במשך 10 שנים נמשך המשא ומתן. החוכרים קיבלו לבסוף זיכיון מחודש מידי ממשלת המנדט הבריטי והשטח הועבר לידיהם בתחילת 1929. בשנת 1933 בנו החוכרים את גשר בנות יעקב מחדש ובשנת 1934 בנו סכר על הירדן מצפון לגשר והחלו בהעמקת והרחבת תוואי נהר הירדן. שטח הזיכיון כלל כ-56.5 קמ"ר, שכללו כ-21.5 קמ"ר ביצות, כ-17 קמ"ר אגם החולה וכ-18.5 קמ"ר אדמה. במאי 1933 הושגה הסכמה בין חברת הכשרת היישוב לאחד החוכרים על מכירת הזיכיון לחברת הכשרת היישוב. בספטמבר 1934 אושרה ההעברה על ידי הנציב העליון והשטח הועבר לידי חברת הכשרת היישוב בסוף נובמבר 1934.

ב- 1936 נוסד מדרום ליסוד המעלה קיבוץ חולתה, שנשא את שם האגם וכלכלתו התבססה על דיג עד לייבושו. סמוך ל דרדרה (אשמורה) שעל שפתו המזרחית של האגם, נוסד ב- 1947 קיבוץ אייל. הגישה לקיבוץ הייתה באמצעות שיט באגם, מחולתה. לאחר שספג התקפות קשות של צבא סוריה ב מלחמת העצמאות, עזבו המייסדים את המקום בשנת 1949 ועברו להתיישב ליד כפר סבא.

אגם החולה והביצות סביבו היו עשירים ב מגוון ביולוגי ייחודי: ישראל שוכנת בצומת חשוב, בין שלוש ה יבשות של העולם הישן - אסיה, אפריקה ו אירופה. כתוצאה ממיקום מרכזי זה, הארץ מהווה מפגש למיני חי וצומח מאזורי תפוצה שונים בעולם. החולה הייתה גבול תפוצה דרומי לעולם החי והצומח של האזור האירו-סיבירי וגבול תפוצה צפוני לעולם החי והצומח של האזור הסהרו-ערבי ו האזור הסודאני.

צמחיית האגם התאפיינה ב"חגורות צומח" שהשתנו בהתאם לעומק המים ולמרחק מהגדה, מצמחים צפים או טבולים שכל חלקיהם במים, דרך צמחים ש שורשיהם בקרקעית האגם ותחתית גבעוליהם במים, ועד לצמחי גדה הגדלים באזור הלח מחוץ לאגם ולביצה. בשולי האגם צמחו קנה מצוי, סוף מצוי, אגמון, אירוס ענף ומיני עשבוניים נוספים. שטחים גדולים בביצה היו מכוסים בסבך של גומא פפירוס. בתוך המים הרדודים גדלו צמחים טבולים למחצה, כגון נימפאה לבנה ו תכולה ו נופר צהוב, ובמים עמוקים יותר צפו נאדיד המים, מיני נהרונית ועוד.

האגם היה עשיר מאוד בבעלי חיים בזכות התנאים שבו: עושר ב חמצן בזכות חדירה קלה של חמצן אטמוספירי לכל עומק המים הרדודים, שאליו נוסף חמצן שנוצר במשך שעות היום בתהליך ה פוטוסינתזה של צמחי המים, ו טמפרטורה נוחה של המים בזכות חדירת קרינת השמש לכל עומקם. תנאים אלו איפשרו התפתחות של אוכלוסיות פיטופלנקטון ו זואופלנקטון, אליהם נוספו תוצרי הפירוק האורגני של צמחי הביצה, אשר יחד היוו בסיס יציב ל מארג המזון שתמך ב מערכת האקולוגית של האגם והביצה.

בין בעלי החיים באגם נמנו שבעה מינים שונים של דגי אמנוּן, וכן מיני בינית ( ברבוס), שפמנון ודגים נוספים. מלבד דגים, חיו באגם, בביצות ובסבך סביבם יונקים כגון לוטרה, תן, תאו, נמיה, חתול ביצות, חזיר בר ו מכרסמים שונים, זוחלים כגון מיני צבים, ומיני דו-חיים, בהם המין ה אנדמי עגולשון שחור-גחון. שפע הדגה ושאר בעלי החיים היווה מוקד משיכה ל עופות נודדים, שהפכו את החולה לתחנה חשובה בדרכם מאירופה לאפריקה ובחזרה. בין העופות בלטו ה קורמורן, ה אגמית, ה סופית, ומינים שונים של אנפתיים, חופמאים, טבלניים, ברווזיים ועוד. חלק מהעופות הנודדים אף נשארו לקנן במקום. בין אלו תועדו כעשרים זוגות של מרומית שחורה, מין עוף ממשפחת ה שחפיתיים, שאזור הקינון הדרומי ביותר שלו, מלבד החולה, היה שפך ה דנובה ל ים השחור, ואשר קינן כאן על "איים" צפים שיצרו צמחי קרנן טבוע במים הרדודים בצפון האגם. בסבך הגומא והקנים חיו ציפורי שיר רבות וכן דורסי יום כ זרון הסוף וה עיטם לבן-הזנב, שזה היה מקום תפוצתו היחיד ב ארץ ישראל.

שני אוספים משמרים מגוון של מינים מעולם החי העשיר של אגם החולה: אוסף האוניברסיטה העברית שנאסף על ידי משלחת זואולוגים בתחילת שנות ה-40, ואוסף פוחלצים ב מוזיאון בית אוסישקין שבקיבוץ דן.

זיכיון על הדיג בימת החולה היה בידי סלאם ביי סלאט מ ביירות. בשנת 1934 שולם לו סכום של 200,000 לירות ארץ ישראליות תמורת הזיכיון ובשנת 1936 עם הקמת קיבוץ חולתה היא התפרנסה מדיג במקום. ניסיונות של אנשי יסוד המעלה לדוג גם הם באגם נתקלו בפעילות אלימה של אנשי חולתה. לאחר קום מדינת ישראל קיבלו אנשי יסוד המעלה רישיון לדוג בחולה, אולם לאחר שנה הרישיון בוטל בלחץ אנשי חולתה. אנשי יסוד המעלה שהמשיכו לדוג במקום נדונו למאסר. במרץ 1952 קבעה ועדה של משרד החקלאות שיש מספיק דגה באגם לדיג של אנשי יסוד המעלה לצד אנשי חולתה ובעקבות זאת חודש הרישיון של אנשי יסוד המעלה. אולם אנשי חולתה התנגדו לקביעה זאת בטענה שלאנשי יסוד המעלה די והותר אדמות חקלאיות לפרנסתם, בעוד 70-85% מפרנסתם היא מהדיג. ניסיונם של אנשי יסוד המעלה לדוג נתקל בפעילות אלימה של אנשי חולתה אשר הטביעו את הסירה של אנשי יסוד המעלה. הקרן הקיימת הציבה לקיבוץ חולתה אולטימטום שדרש ממנה למנוע פעילות אלימה נגד אנשי יסוד המעלה. באוגוסט 1952, לאחר שאנשי חולתה נדונו למספר ימי מאסר הושג הסדר בין הצדדים ואנשי חולתה הוציאו את הסירה הטבועה מהאגם, תיקנוה והחזירוה לאנשי יסוד המעלה. בסוף שנת 1955 התעורר שוב הסכסוך כאשר אנשי חולתה התלוננו שאנשי יסוד המעלה מפעילים שתי סירות במקום סירה אחת, בהתאם להסכם. ייבוש החולה הביא לסיום הדיג.

ערך מורחב - ייבוש החולה

ההחלטה על ייבוש האגם והביצות נתקבלה על ידי רשויות המדינה, במטרה להרחיב את שטחי ה חקלאות של יישובי הגליל העליון. הייבוש נערך בין השנים 1951 ל- 1958, ובסיומו הפך שטח האגם והביצות למישור רחב ידיים, המנוקז במערכת תעלות.

מבצע הייבוש עורר מאבק ציבורי נרחב שהוליד את החברה להגנת הטבע, ושבעקבותיו הושאר חלק קטן מהאגם והוקמה בו שמורת החולה, שמורת הטבע הראשונה בישראל. אולם לא היה די בשמורה כדי לשמור על כל עושר המינים של סביבת האגם והביצה. בעקבות הייבוש נעלמו מנוף הארץ מיני חי וצומח ששכנו בחולה בלבד, ומינים אנדמיים, בהם הדגים בינון החולה, תת-המין טברנון חולתי, ותת המין לבנון החולה, נכחדו כליל. חלק ניכר מהמינים נעלם מהאזור ואוכלוסיותיהם של אחרים הצטמצמו מאוד. עם זאת, בנובמבר 2011 דווח כי הצפרדע הנדירה עגולשון שחור-גחון, שעד כה סברו כי נכחדה לחלוטין, נצפתה שוב בשמורת החולה.

במהלך השנים לאחר הייבוש הסתבר שחלק גדול מהקרקעות שיובשו אינו טוב לעיבוד, ובנוסף לכך מנע הייבוש שקיעת חומרים אורגניים רבים בביצה, וכעת זרמו חומרים אלו אל הכנרת וגרמו שם לזיהום ופגיעה בדגה ובאיכות המים. בעקבות זאת הוחל בראשית שנות ה-90 בהצפה מבוקרת של חלק משטחי הביצה לשעבר, ויצירת אגמון חולה, תהליך התורם לשובם של חלק מהעופות הנודדים לאזור.

פרויקט ייבוש החולה נחשב כיום על ידי רבים כמשגה היסטורי ומשמש כדוגמה לתוצאות התערבות האדם בטבע ללא תכנון מוקדם, שהשלכותיה עלולות לגרום לנזקים בלתי צפויים העולים על שיעור התועלת המתקבלת ממנה. על אף זאת, במבט לאחור, המטרה להכשיר קרקע להתיישבות על חשבון הביצות הוגשמה, ואכן עד היום את מרבית השטח מעבדים הקיבוצים והמושבים באזור.

...סיור קיץ בלב הביצות - אחד מרבים. חמישה היינו שהוועדנו פנינו לביצה. פילסנו שביל בתוך הגומא הסבוך. מחוז חפצנו - הבריכות הקטנות שנראו לנו מפסגת נבי-יושע. לא קל להגיע למטרה בלב הביצה. צריך להצטייד בחושי התמצאות מעולים, לפעמים במצפן ובתכנון מראש. כי ברגע שאתה חודר אל פנים הביצה, הרי שאתה עטור חורש סבוך ואפלולי, ללא כל אופק; על ראשך וסביבך מתנשאים תפרחות הגומא, ואינך רואה דבר אלא בהיקף של מגע ידך. מתחת לרגליך זורמים מימיה הצוננים של הביצה דרומה, אין אדמה מוצקה לרגליך, והרגלים שוקעות פעם בפעם במרבד הרקבובית אשר במרוצת השנים עתיד אף הוא להיות לכבול. שעות מספר היו דרושות כדי לעבור מרחק של כמה מאות מטרים בסבך הנורא של הצומח. כל שעל נכבש בכוח, כשהגומא המרוסק נדרך לשביל בו אנו חותרים.

ולבסוף, כשהתגברנו על קני הגומא האחרונים ורגלינו עמדו על שפת אחת הבריכות הנכספות, קפאנו מולה כולנו, עינינו קרועות לרוחה, פינו פעור, נושמים עמוק עמוק, תמהים על היופי הכובש - לאות כי כדאי היה עמלנו.

הגענו לשרשרת הבריכות, שנתגלתה לנו ממעלה ההרים, והיא תיאורה של אחת מהן: גדלה 30x50 מטר, והיא עטורה חגורה של קנה וגומא בגובה של 5 מטר. מי הבריכה רדודים, רוגעים, צלולים וזכים. פה ושם צפו על פני משטח המים מעין איים של עלי-ענק, שהסתירו מתחתם שושנות מים זכות וצחורות - אלו הן הנימפיאות הידועות. הן נתגלו לנו לא מעל פני המים, אלא בבואתן היא שנשתקפה במים...

משה גרשוני, "מִשׁוּט בחולה", מבפנים י"ח/א', נובמבר 1954, עמ' 69-83

בשונה מהכנרת הסמוכה, שיש לה חשיבות רבה במסורת הנוצרית ואזכורים רבים בתרבות העברית המתחדשת, אגם החולה נזכר אך מעט במקורות קדומים, בדרך כלל בתיאורים גאוגרפיים בלבד. בעת החדשה, המתיישבים הראשונים ביסוד המעלה הביעו תחילה התפעמות מנוף האגם המוקף הרים, כפי שמעיד השיר שכתב ביומנו אחד המתיישבים, מיכאל דוד גרינקר, עם בואו למקום ב סיוון תרנ"ו:

על גדות מי-מרום אשבה,
לפני רום גאון הגליל,
יפעת הדרו כי רבה
מחמודות תבל כליל.

הרים גבנונים סביב ישתרעון,
גם חרמון ולבנון יחד,
אך שקט אך שלוה יביעון,
יניסו כל מגור ופחד...

ולרגליהם ים-סומכי יכרע
על פניו מנוחת עולמים
בזרועותיו יחבק הרע -
הירדן, ידידו מימים.

אולם עד מהרה החלו המתיישבים לסבול מהמחלות שנפוצו סביב הביצה, וקורבנות המלריה הרבים הביאו ליצירת שם רע לאגם, אשר ביסס את דימויו כמפגע סביבתי וכונן את ההסכמה הרחבה סביב היוזמה לייבשו. אף על פי כן, נזכר נופו גם בשירו של נתן אלתרמן, "ליל גליל":

מעלי שמי מרום.
לרגלי - מי מרום.
על ההר שוכן ענן,
שביל בהר מוליך לדן,
ערפל בגיא שוכן,
שביל מוליך אל הירדן.

לעומת איכרי יסוד המעלה, מתיישבי הקיבוץ השכן חולתה ביססו במידה רבה את משקם על הדגה באגם, ולאחר הדברת המלריה בראשית שנות ה-40 החלו לפרסם דברים בשבח האגם ולא רק בגנותו. ב- 1954 פרסם איש הקיבוץ משה גרשוני את הרשימה " מִשׁוּט בחולה" ב" מבפנים", ביטאון הקיבוץ המאוחד, בה תיאר את האגם ואת הווי הדייגים בו. ה צלם איש חולתה פטר מרום הנציח את נופי האגם בצילומיו ותיעד את החיים לחופו ואת ייבושו בקובץ הצילומים " שירת האגם הגווע" ( הוצאת דבר, 1960). שנים אחדות לאחר מכן הוציא גם ספר לילדים המלווה בצילומיו, " הרפתקה באגם" (עם סיפור מאת ס. יזהר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963).

ב- 2005 נערכה ב ביתן הלנה רובינשטיין ה תערוכה "עמק החולה", בה הציג ה אמן גל וינשטיין הגדלות של כמה מצילומיו של פטר מרום מתוך "שירת האגם הגווע", אותן יצר באמצעות הדבקת צמר פלדה על לוחות לבנים. את רצפת קומת הכניסה לאולם המוזיאון כיסה וינשטיין בלוחות עץ מגולפים וחרוטים בדוגמת אדמה יבשה ומחורצת, זכר לאגם שיובש. ב- 2009 נערכה במוזיאון "בית אורי ורמי" בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד תערוכת האמנות ההיסטורית "שירת האגם", שכללה צילומים, סרטים, מיצבים ו פוחלצים. בנובמבר 2010 הועברה התערוכה לגלריה לאמנות ב בית אבי חי בירושלים.

החולה, בקטלוג הארכיון הציוני המרכזי בירושלים

"היה היה אגם" : חלק א' וחלק ב' - פודקאסט בנושא אגם החולה, במסגרת התוכנית: "פה ושם בארץ ישראל", בהגשת יפתח מזור

יוסי נחמיאס, אנשי אגם החולה, באתר , 9 באוגוסט 2007

עדי חשמונאי‏, התגלית המרתקת על אגם החולה, באתר וואלה!‏, 27 בספטמבר 2014

תמונות מאוסף זלמן גיחון - ביצת החולה מתוך האוספים הדיגיטליים של ספריית יונס וסוראיה נזריאן, אוניברסיטת חיפה

חמישים שנה לרשות הטבע והגנים ולשמורת אגם החולה בלוג-מאוצרות ארכיון צה"ל ומעהב"ט

החולה: ממי מנוחות למי מריבה, סקירה היסטורית. באתר דוגרינט

איילת רובין, אגם החולה במפות, בבלוג הספרייה הלאומית, 26 במאי 2019

# data[].attributes.attachment_link.title
אגם החולה - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
אגם החולה (נודע גם בשם ים סומכי, ים סובכי או מי מרום) (ב ערבית: بحيرة الحولة) היה אגם מים מתוקים ב דרום עמק החולה, שהיווה חלק ממערכת נהר הירדן ו יובש ב שנות ה-50 של המאה ה-20. האגם השתרע על שטח של כ-14 קמ"ר, ומ צפון לו השתרעו ביצות בשטח של כ-30 קמ"ר, ושטחים נוספים שהוצפו בעונת ה חורף והרחיבו את שטחי הביצות.

# data[].attributes.body
עדן יצחקוב ח3
שנה :1937-1938

# data[].attributes.body
סטפני מיליטר ח3

# data[].attributes.headline
ויקטוריה דיאנוב  ח4 

# data[].attributes.subject
ויקטוריה דיאנוב  ח4 

# data[].attributes.body
דניאל גולדובסקי 1888

# data[].attributes.body
1938 אגם מיכאל

# data[].attributes.headline
רומי ערמה שנת 2004

# data[].attributes.subject
רומי ערמה שנת 2004

# data[].attributes.headline
איתן איסחקוב ח4

# data[].attributes.subject
איתן איסחקוב ח4

# data[].attributes.body
1883

# data[].attributes.body
עמק החולה 2007 תמיר יונייב

# data[].attributes.headline
מקסים מיסיכייב ח4

# data[].attributes.subject
מקסים מיסיכייב ח4

# data[].attributes.body
התמונה מ2017 של עמק אחולה
מאושרי משה לוי ח2

# data[].attributes.body
שנת 2004
ליאן עובדיה ח'2

# data[].attributes.headline
עמק החולה נעמי ספרן

# data[].attributes.subject
עמק החולה נעמי ספרן

# data[].attributes.headline
אמילי רדזינסקי ח'2.

# data[].attributes.subject
אמילי רדזינסקי ח'2.

# data[].attributes.body
שוהם יוסף ח2

# data[].attributes.body
ברקת צור ח'2
עמק החולה של היום

# data[].attributes.body
היום
אדלינה אנטיפוב ח'2

# data[].attributes.headline
עידן אביב ח2

# data[].attributes.subject
עידן אביב ח2

# data[].attributes.body
¹

# data[].attributes.body
סטיבן אבידולין ח'2  2010

# data[].attributes.headline
איתן בליק ח4

# data[].attributes.subject
איתן בליק ח4

# data[].attributes.body
עמק החולה של שנות ה50