# data[].attributes.attachment_caption
Nogle folk er imod vacciner og tror enten ikke at de virker eller at de er skadelige. 

# data[].attributes.body
https://laegemiddelstyrelsen.dk/da/nyheder/2021/laegemiddelstyrelsen-undersoeger-et-tilfaelde-af-betaendelsestilstand-efter-vaccination-imod-covid-19/

https://www.ssi.dk/aktuelt/nyheder/2021/smitten-er-hojest-blandt-unge-der-ikke-har-taget-imod-vaccination-og-blandt-bornene

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Baggrund

Taliban, som i dag er en islamisk oprørsgruppe, var frem til den USA-ledede invasion i 2001 regeringsmagten i Afghanistan.

Baggrunden for fremvæksten af Taliban, og Talibans forhold til terrornetværket al-Qaida, er vigtig for at forstå, hvorfor det var Afghanistan, der blev det umiddelbare mål for USA såkaldte krig mod terror. Talibans fremvækst i Afghanistan har rødder i Den Kolde Krig, da USA og Sovjetunionen støttede hver sin side i det som blev kendt som den Afghanske-Sovjetiske krig i perioden 1979-1989.

Krigen 1979-1989: kommunisme mod isla misme

Det Afghanske kommunistparti tog magten i Afghanistan i et statskup i 1978. Den kommunistiske regering tog initiativ til reformer som skabte konflikt med de konservative, muslimske kræfter i landet. Konflikten udløste en borgerkrig.

Borgerkrigen førte til, at Sovjetunionen invaderede nabolandet Afghanistan for at sikre at den kommunistiske regering ikke skulle falde. Men den afghanske modstandsbevægelse, kendt som Mujahedin, fik stor international støtte først og fremmest fra USA.

USA sendte våben, penge og udstyr til Afghanistan gennem Pakistan. USA så krigen i Afghanistan som en vigtig arena i magtkampen mod Sovjetunionen under den kolde krig.

Islamisterne overtager regeringsmagten

Krigen mod kommunisterne blev afsluttet, da Sovjetunionen trak sine styrker ud i 1989, og den kommunistiske regering faldt i 1992. Ødelæggelserne efter krigen, og magtvakuummet som fulgte, gjorde, at forskellige oprørsgrupper fortsatte krigsføringen imellem sig.

Afghanistan gik ind i en ny borgerkrig, hvor skiftende alliancer og folkegrupper stod over for hinanden. Borgerkrigen førte til, at den islamistiske Taliban-bevægelse gradvis fik kontrol over Kabul og tog regeringsmagten i 1996.

Den udløsende årsag

Efter at Taliban overtog regeringsmagten, tillod de terrororganisationen al-Qaida at etablere sin hovedbase i Afghanistan. Al-Qaida blev grundlagt og ledet af Osama Bin Laden, som rekrutterede tidligere Mujahedin-soldater til sin terrororganisation.

Efter Sovjetunionen var bekæmpet, var det nu USA, der blev islamisternes vigtigste fjende, hvilket blandt andet også skyldtes USA indblanding i forskellige konflikter i Mellemøsten. Al-Qaida forsøgte at begå terrorangreb mod USA i de følgende år og hævdede at stå bag 11. september-angrebet i 2001.

Efter terrorangrebet krævede USA, at få Bin Laden udleveret fra Afghanistan, men uden held. USA truede samtidig den Afghanske Taliban-regering med at bruge militære midler.

USA invaderede Afghanistan den 7. oktober 2001, og hævdede det var i tråd med folkerettens princip om retten til selvforsvar. De fleste lande gav udtryk for, at USA havde ret til at invadere Afghanistan som følge af terrorangrebet 11. september.

Det var terrorangrebet mod USA og at al-Qaida-ledelsen befandt sig i Afghanistan, som var den udløsende årsag for Afghanistan-konflikten, som vi kender den i dag, med vestlige militær styrker på den ene side og Taliban på den anden.

Unge indbyggere i en lejr for internt fordrevne (Foto: UN Photo / Eskinder Debebe).

Krigen i Afghanistan begynder

I samarbejde med oprørsgrupper i den såkaldte Nordalliance i Afghanistan, rykkede amerikanske styrker mod Kabul og styrtede Taliban-regimet to måneder efter at invasionen var begyndt.

USA fik en række allierede lande med i krigen i Afghanistan. Krigen blev omtalt af den amerikanske Bush-administration som begyndelsen på en global krig mod terror, hvor målet var at bekæmpe terrorgrupper from al-Qaida og regimerne, der husede dem, som Taliban-regeringen havde gjort i Afghanistan.

Taliban bliver en oprørsgruppe igen

Til trods for Taliban-regimets fald var krigen ikke over. Efter at have undgået fuldstændigt nederlag i den første fase af krigen, grupperede det tilbageværende Taliban sig. Fra grænseområderne i Pakistan genoptog de i 2005 en omfattende guerillakrig mod den afghanske regering og de internationale styrker, som støttede den. Kampene steg i antal fra år til år, og i løbet af 2007-2008 havde Taliban genvundet meget af kontrollen over the sydlige og østlige Afghanistan.

Underliggende drivkræfter: den lokale konflikt

Talibans vigtigste lokale modstandere i Afghanistan havde længe været Nordalliancen. Nordalliancen bestod af flere grupper af krigsherrer med forskellige interesser, men med en fælles fjende i Taliban. USA gjorde derfor Nordalliancen til sin vigtigste lokale allierede under invasionen i 2001.

Nordalliancen havde længe stået stærkt blandt folkegrupper som hazaraer, tadsjiker og usbekere i nord, mens Taliban havde fået mest støtte blandt pashtunere i landsbyerne i syd og øst. Allerede før 2001, i perioden da Taliban sad på regeringsmagten, havde Nordalliancen kontakt med USA, men havde kun kontrol over en lille del af landet i nordøst.

Med USA, og de andre allieredes militære indtog i 2001, ændrede magtbalancen sig mellem Taliban og krigsherrene i nord. Taliban mistede aldrig helt sin lokale magtbase, selv efter at de blev kastet ud af Kabul og Nordalliancen fik øget magt gennem den nye regering.

Lokal magtkamp som drivkræft i konflikten

Centralmagten i Kabul har repræsenteret en potentiel trussel mod lokale gruppers magtposition. Mange har derfor haft interesse i at støtte oprørsgrupper som Taliban, selvom de i udgangspunktet ikke sympatiserer med dem.

Mangel på viden om de lokale magtforhold, kombineret med manglen på en egentligt strategi og kommandostruktur, har gjort det vanskeligt for de internationale styrker at skabe fred og stabilitet i Afghanistan.

FN's rolle i konflikten

USA havde ikke noget bestemt mandat fra FN, da de i oktober 2001 startede militære aktioner mod Afghanistan. De påberåbte sig retten til selvforsvar, forankret i FN-pagtens artikel 52.

Nogle folkeretseksperter er uenige i en sådan fortolkning af selvforsvarsretten. Der er også uenighed om, hvorvidt resolutionen, som kom fra FN's sikkerhedsråd som følge af USA's invasion (res. 1368), skal tolkes som en bekræftelse af USA's ret til at brug magt imod Afghanistan i selvforsvar

Folkeretsekspert Ståle Eskeland er blandt dem, som mener, at der hverken fandtes en selvforsvarssituation eller et mandat fra FN's sikkerhedsråd, og at angrebet på Afghanistan dermed var en aggressionsforbrydelse efter folkeretten.

ISAF-styrken

Den 20. december 2001 vedtog FN's sikkerhedsråd at tillade en international militær styrke i Afghanistan for at varetage sikkerheden i Kabul og omkringliggende områder. Styrken hed International Security Assistance Force (ISAF) og blev ledet af Storbritannien, frem til NATO overtog ledelsen i august 2003. Samme år blev mandatet udvidet til at gælde hele Afghanistan. ISAF-operationen blev afsluttet i 2014.

NATO fulgte op på afslutningen af ISAF-operationen med en ny operation i Afghanistan, Resolute Support Mission, fra den 1. januar 2015. Denne operation havde til opgave at bidrage med oplæring, træning og støtte til afghanske styrker.

FN-operationen UNAMA

Fra 2002 har FN har sin egen politiske mission i Afghanistan, UN Assistance Mission in Afghanistan (UNAMA), som udgør ca. 1500 civilt ansatte og 14 militære rådgivere. Nogle af UNAMA's opgaver er at bistå valgprocesser samt at observere de over 30 FN-organisationer og programmer, som arbejder i Afghanistan.

FN's tilstedeværelse før konflikten

FN havde projekter i Afghanistan allerede i 1950'erne. Under the sovjetiske besættelse drev UNHCR flygtningelejre for afghanere i Pakistan og Iran. FN har også sat stort ind på minerydning, da gamle miner er et stort problem i landbrugsjorden i Afghanistan.

Danmarks rolle i konflikten

Siden 2001 har Danmark bidraget til at styrke stabilitet og sikkerhed i Afghanistan. Fra 2015 har det fulde ansvar for landets sikkerhed og politiske, økonomiske og sociale udvikling ligget hos afghanerne. Danmark bistår, sammen med det internationale samfund, fortsat med betydelig støtte.

Den danske indsats i Afghanistan skal forhindre, at landet igen bliver et fristed for terrorister. Samtidig skal den bidrage til et stabilt og mere udviklet Afghanistan, som kan tage vare på sin egen sikkerhed, fortsætte en demokratisk udvikling og fremme respekten for menneskerettigheder.
https://um.dk/da/udenrigspolitik/lande-og-regioner/asien/danmark-i-afghanistan/

Politimand patruljerer (Foto: IRIN / Kate Holt).

# data[].attributes.attachment_link.description
USA, Danmark og andre NATO-lande har brugt militærmagt i Afghanistan i snart to årtier. Hvad er den udløsende årsag til konflikten? Hvorfor er det så vanskeligt at få den afsluttet? Og hvad har Danmarks og FN's rolle været siden krigen begyndte?

# data[].attributes.body
https://faktalink.dk/titelliste/klimaforandringer

# data[].attributes.body
https://videnskab.dk/teknologi-innovation/vi-former-teknologien-men-den-former-ogsaa-os

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I starten var menneskets teknologier rå og primitive, men skridt efter skridt har vi raffineret, videreudviklet og fremtænkt nye typer og former. Hver ny landvinding er muliggjort af det stadig mere avancerede teknologiske fundament, som samfundet hviler på.

Hvor tidlige teknologier især udvidede og forstærkede vores evner og muligheder for fysisk handling, er de mest indflydelsesrige nyere teknologier dem, der udvider vores muligheder for at forstå, fortolke og kommunikere.

Vores tænken og handlen er i stadig større grad forbundet med teknologien, og teknologiens udvikling er uadskillelig fra udviklingen af både vores samfund og vores selvforståelse.

Mennesket udvikles i takt med fremskridtet

Bogen kan købes her.

I dag kommer det blandt andet til udtryk ved, at digitale teknologier er dybt integreret i vores samfundsforhold, lige fra offentlig digitalisering over nye måder at udveksle varer og tjenester på til den måde, som vi kommunikerer med hinanden på.

Også udbredelsen af Luthers 95 teser er et eksempel på dette parløb. 60-70 år før formuleringen af teserne havde Gutenberg udviklet trykpressen, der muliggjorde masseproduktion af det skrevne ord.

Med trykpresser i byer på tværs af Europa var grunden lagt for systematisk reproduktion af det skrevne ord. I nutidige termer var Luthers teser et meme, der blev spredt viralt med Gutenbergs trykpresse som den teknologiske katalysator.

I løbet af få år var teserne udbredt til hele Europa med en for datiden revolutionerende hast, og konsekvenserne for både samfundsindretning og selvforståelse var radikale.

Mennesket er afhængig af teknologien

Vi har længe haft en forståelse af, at vores samfund er afhængigt af teknologiske infrastrukturer, men vi ser i dag en gryende erkendelse af, at vores samvær, tanker og handlinger er gensidigt betinget af teknologi. "We shape our tools, and then our tools shape us," sagde medieforskeren Marshall McLuhan i 1960'erne.

Det er en optimistisk tanke, for så vidt at den sætter mennesket i førersædet. Det er sandt, at der står mennesker bag udviklingen af nye teknologier, men samtidig lader mange almindelige brugere - bevidst eller ubevidst - teknologien influere og kontrollere deres adfærd og selvforståelse.

Det gælder både på det individuelle plan, hvor vi eksempelvis bruger self-tracking-teknologier til at måle, forstå og optimere på vores adfærd, og på det mellemmenneskelige plan, hvor vi i stigende grad spejler os i andre via teknologiske rammer såsom likes, retweets og mentions i sociale medier.

Teknologi skaber nye vaner for mennesket

Store aktører som Facebook, Twitter, Google, Snapchat og Linkedin ansætter ikke bare de bedste programmører, men også de kløgtigste designere og de dygtigste adfærdsforskere.

Ligesom Pavlov viste, at hunde kan trænes til at savle ved lyden af en klokke, viser de store teknologivirksomheder, at vi kan trænes til uafladeligt at tjekke vores mails og nyhedsstrømmene på de sociale medier.

Denne udvikling stiller to væsentlige fordringer til vores omgang med teknologien. Den første er kritisk stillingtagen: Vi må opøve vores evne til at forstå, hvordan teknologien påvirker os, og hvordan den relation kunne være anderledes.

Den anden er teknologiske kompetencer: Når teknologien i stigende grad påvirker vores tanker og handlinger, må vi opøve vores evner til at forme den, så vi ikke udelukkende er underlagt de rammer, som andre udstikker.

Efterhånden som især digitale teknologier har gjort deres indtog i stadig flere sfærer af vores liv, øges behovet for disse kompetencer. Samtidig bliver det tydeligt, at der ikke er en enkelt disciplin, der har monopol på at forstå og udvikle teknologien.

Både teknologisk og humanvidenskabeligt

Vi må forstå og udvikle teknologien med en mangfoldighed af tankesæt og perspektiver - teknologiske såvel som humanvidenskabelige.

De øgede kompetencer i forhold til kritisk stillingtagen og udformning af teknologi handler både om at styre teknologiudviklingen i ønskværdige retninger og om at opnå en stærkere forståelse af, hvad det vil sige at være menneske.

Teknologierne giver os konkrete muligheder for at forstå os selv gennem teknologien, hvilket vi ser i eksempelvis self-tracking og selfies, men de giver os også mere abstrakte fortolkningsrammer.

For eksempel er vores forståelse af den menneskelige hjerne tæt knyttet til udviklingen af computeren. I takt med at de første computere blev udviklet - tænk på Turings mekaniske vidundermaskiner til at dechifrere de tyske Enigma-kodemaskiner under krigen - gav det anledning til nye overvejelser om, hvordan den menneskelige hjerne fungerer.

Hjernen er en computer

Med computeren som spejl kunne vi nu på godt og ondt tænke på hjernen som en informationsprocesserende enhed, vores hukommelse som RAM, vores sanser som input med en given båndbredde.

Samtidig med at vi spejler os i teknologien, stræber vi også efter at udvikle den i vores billede.

Vi kaldte de tidlige computere for 'elektronhjerner', og i dag udvikler vi 'neurale netværk' og 'kunstig intelligens', som vi uafvendeligt vurderer i forhold til, hvor godt de kan opfatte, fortolke, handle og kommunikere på samme måde som mennesker.

Vi former ikke bare teknologien; den former også os, og hvis vi vil forstå os selv, må vi også forstå den.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vi former teknologien - men den former også os

# data[].attributes.attachment_link.description
I starten var menneskets teknologier rå og primitive, men skridt efter skridt har vi raffineret, videreudviklet og fremtænkt nye typer og former. Hver ny landvinding er muliggjort af det stadig mere avancerede teknologiske fundament, som samfundet hviler på.

# data[].attributes.body
https://dkr.dk/vold-og-voldtaegt/fakta-om-voldtaegt

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Anmeldelsestallet er en måde at måle omfanget af voldtægter på, men da mange voldtægter ikke anmeldes, er anmeldelsesstatistikken en mangelfuld kilde. Når anmeldelsestallene for voldtægt stiger eller falder over tid, er det ikke nødvendigvis fordi det reelle antal voldtægter stiger eller falder. Ændringerne kan også skyldes, at ofrene er blevet enten 'bedre' eller 'dårligere' til at anmelde forbrydelsen.

For at få et bedre indblik i omfanget af seksuelle overgreb, har man i en offerundersøgelse spurgt et repræsentativt udsnit af danskerne mellem 16 og 74 år om de har været udsat for forskellige former for kriminalitet. I offerundersøgelser er det offerets egen vurdering af, hvad han eller hun har været udsat for, der måles, hvilket ikke nødveindigvis matcher straffelovens 1:1.

I de nyeste undersøgelser spørger man til udsathed for voldtægt på denne måde: " Har du inden for de seneste 5 år været udsat for voldtægt eller forsøg herpå, altså at en person ved brug af vold, eller trusler om vold, har forsøgt at tvinge dig til eller rent faktisk har tvunget dig til samleje ?"

En anden undersøgelse viser omfanget af tvangssamleje i et livstidsperspektiv, hvilket vil sige, at undersøgelsens deltagere svarer på om de nogensinde i deres liv har været udsat for et overgreb. Det betyder, at en svarperson godt kan være 65 år ved svarafgivelse, men har oplevet overgrebet som 14-årig. Her har man spurgt både mænd og kvinder.

Anmeldelse m.m.

Du kan få mere rådgivning om anmeldelse, lægeundersøgelse og afhøring mv. på anklagemyndighedens hjemmeside.

# data[].attributes.attachment_link.description
Anmeldelsestallet er en måde at måle omfanget af voldtægter på, men da mange voldtægter ikke anmeldes, er anmeldelsesstatistikken en mangelfuld kilde. Når anmeldelsestallene for voldtægt stiger eller falder over tid, er det ikke nødvendigvis fordi det reelle antal voldtægter stiger eller falder. Ændringerne kan også skyldes, at ofrene er blevet enten 'bedre' eller 'dårligere' til at anmelde forbrydelsen.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Hvilke motiver og argumenter var der for invasionen?

Allerede få dage efter terrorangrebene mod USA den 11. september 2001 konkluderede den amerikanske efterretningstjeneste og regering, at Osama bin Laden og hans al-Qaeda-netværk stod bag angrebene. USA erklærede krig mod terror og mod dem, der husede terrorister. Da Afghanistans Taleban-styre var vært for den hovedmistænkte bag angrebet i New York og Washington, Osama bin Laden, stod det hurtigt klart, at USA ville indlede et militært angreb i Afghanistan. Krigen var både en krig mod Taleban-styret og en krig mod al-Qaeda-netværket, som USA betragtede som to sider af samme sag.

USA's allierede i NATO var hurtige til at stå last og brast med amerikanerne, og for første gang siden alliancens oprettelse i 1949 blev NATO-pagtens artikel 5 aktiveret. Ifølge den er et angreb på en medlemsstat et angreb på hele alliancen med deraf følgende ret til selvforsvar. Også medlemmerne af FN's Sikkerhedsråd vurderede, at angrebet på USA var at betragte som et angreb på hele det internationale samfund, og at USA derfor havde ret til at forsvare sig, også med militære midler.

Hvordan var forløbet frem til invasionen?

Tre dage efter terrorangrebet den 11. september 2001 vedtog FN's Sikkerhedsråd resolution 1368, der formelt anerkendte USA's ret til selvforsvar ifølge FN-pagtens artikel 5, eventuelt med assistance fra andre lande. Resolutionen blev opfattet som et tilsagn fra Sikkerhedsrådet om, at et angreb på al-Qaeda i Afghanistan var i orden. Om resolutionen også gav grønt lys til at vælte Taleban-regeringen, er mere tvivlsomt.

Ni dage efter angrebet på World Trade Center udstedte USA et ultimatum til Taleban. Flere FN-resolutioner fra 1999, 2000 og 2001 havde allerede krævet, at Afghanistan udleverede Osama bin Laden til retsforfølgelse for blandt andet attentaterne mod de to amerikanske ambassader i Østafrika i 1998. Nu krævede USA hele al-Qaedas ledelse udleveret, alle træningslejre lukket og alle menige medlemmer af netværket arresteret. Taleban nægtede at tale direkte med, hvad de kaldte "en vantro" amerikansk præsident, men afslog ultimatummet via bevægelsens ambassade i Pakistan med den begrundelse, at de ikke fandt det bevist, at Osama bin Laden stod bag terrorangrebet.

Den 7. oktober 2001, samme dag som invasionen startede, tilbød Taleban at retsforfølge bin Laden ved en islamisk domstol i Afghanistan, men det tilbud afviste USA som utilstrækkeligt. Syv dage efter krigens start accepterede Taleban at udlevere bin Laden, hvis de fik bevis for, at han var involveret i terrorangrebet 11. september.

Osama bin Laden selv nægtede på dette tidspunkt at være involveret i 11. september-angrebet, men i 2004 bekræftede han, at det var ham og al-Qaeda, der stod bag.

Hvordan forløb første del af krigen?

Krigen i Afghanistan blev indledt om aftenen den 7. oktober 2001 med en række luftbombardementer mod Taleban- og al-Qaeda-mål, gennemført af USA og Storbritannien fra baser i Afghanistans nabolande. Samtidig indledte Den Nordlige Alliance (også kaldet Nordalliancen), en samling af Taleban-fjendtlige militser, en landoffensiv fra nord med kurs mod hovedstaden Kabul.

Taleban var ikke i besiddelse af våben, der kunne matche flybombardementer, og tabte hurtigt terræn. Efterhånden som Taleban mistede grebet om landet, overtog Nordalliancen magten. Den 12. november 2001, godt en måned efter invasionen, flygtede Taleban fra Kabul, og fire uger senere var magtskiftet en realitet.

Hvordan blev der indsat en ny regering i Afghanistan?

FN-støttede forhandlinger om sammensætningen af en overgangsregering blev indledt den 27. november 2001 i den tyske by Bonn. Her deltog repræsentanter for fire af Afghanistans største etniske grupper, som tidligere havde bekæmpet hinanden. Efter ni dages intense og konfliktfyldte forhandlinger blev parterne den 5. december enige om en magtfordeling, der gav Nordalliancen 17 af 30 regeringsposter. Hamid Karzai, som tilhørte den største etniske befolkningsgruppe, pashtunerne, blev udpeget som leder af overgangsregeringen, der fik et halvt år til at begynde på genopbygningen af Afghanistan samt tage de første skridt til afholdelse af demokratiske valg.

Hvordan fortsatte jagten på al-Qaeda-lederne efter Talebans fald?

To dage efter, den 7. december 2001, faldt Talebans sidste højborg, Kandahar, og USA fokuserede derefter sin militære indsats på Tora Bora-bjergene langs grænsen til Pakistan, hvor al-Qaedas ledere havde søgt tilflugt i et omfattende hulekompleks. Den 17. december blev de sidste huler indtaget, uden at al-Qaeda-lederne blev pågrebet. På daværende tidspunkt var de formentlig sluppet væk over den stort set ubevogtede grænse til nabolandet Pakistan. Først i maj 2011 lykkedes det amerikanske specialstyrker at fange og dræbe netværkets leder, Osama bin Laden, i en landsby i Pakistan.

Hvad var ISAF-styrken?

ISAF står for International Security Assistance Force.

Den 20. december 2001 gav FN's Sikkerhedsråd mandat til udstationering af en international styrke i Afghanistan, som skulle bistå den afghanske overgangsregering med at opretholde sikkerheden i og omkring hovedstaden Kabul. I oktober 2003 vedtog FN's Sikkerhedsråd en resolution, der udvidede ISAF-styrkens mandat til hele landet.

ISAF var altså ikke en FN-styrke, men en NATO-ledet koalition, der havde soldater fra i alt 48 lande - herunder alle 26 NATO-lande. Den samlede styrke var i 2011 oppe på knap 131.000 soldater. Krigen i Afghanistan sluttede officielt ved årsskiftet 2014/15, da ISAF-styrkens mandat udløb og blev afløst af Operation Resolut Support, en international mission, der officielt ikke skulle deltage i kamphandlinger, men træne og rådgive og assistere de afghanske sikkerhedsstyrker. Nedenfor kan du læse mere om, hvordan situationen i Afghanistan udviklede sig efter 2015 og frem til i dag.

Hvordan reagerede Taleban og al-Qaeda på invasionen?

Allerede kort efter regeringsskiftet i december 2001 gik Taleban og al-Qaeda i gang med at opbygge militsgrupper, der tog kampen op mod den nye regering og de internationale styrker, som efter de to bevægelsers opfattelse havde besat Afghanistan og indført et illegitimt uislamisk styre, baseret på vestlige værdier. De betragtede både Hamid Karzais regering og de udenlandske soldater i landet som kufr (vantro), som det var deres hellige pligt at bekæmpe.

I begyndelsen havde Taleban og al-Qaeda små træningslejre i afghanske provinser fjernt fra Kabul samt på grænsen til Pakistan. Rekrutteringen af nye Taleban-soldater skete både på den afghanske og på den pakistanske side af grænsen, hvor mange af de religiøse madrassaer (koranskoler) fungerede som 'jihad-akademier', altså skoler, der uddannede fundamentalistiske og militante muslimer, som var villige til at gribe til vold og terror i islams navn.

Hvordan udviklede styrkeforholdet mellem Taleban og al-Qaeda og ISAF sig?

I 2006 vurderede vestlige efterretningskilder, at Taleban havde omkring 10.000 soldater under våben med mulighed for at indkalde yderligere 100.000 såkaldte 'weekend-talebanere', der havde anden beskæftigelse til daglig, men var villige til at kæmpe for penge. Den store mængde fodsoldater gjorde det muligt for Taleban at angribe ISAF og udkæmpe regulære slag imod den internationale styrke. I løbet af 2007 lykkedes det imidlertid ISAF at pågribe eller dræbe en større del af Talebans kommandanter og tvinge bevægelsen til at opgive sine åbne angreb på de internationale styrker.

I begyndelsen af 2008 vurderede USA's efterretningstjenester, at Taleban kun havde kontrol med 10-11 procent af landet, mens Karzais regering kontrollerede 30-35 procent. Resten kontrolleredes af lokale stammeledere. Store dele af Afghanistan består af uvejsomme bjerge og ubeboet ørken, som militært set er uden betydning. ISAF kunne derfor i begyndelsen af 2008 meddele, at Taleban ikke længere havde kontrol med nogen større bebyggelse i landet.

Hvilke metoder har Taleban og andre oprørsgrupper især benyttet i de senere år?

Fra 2007 benyttede Taleban og de øvrige oprørsgrupper sig i stigende grad af bagholdsangreb, likvideringer, selvmordsaktioner, vejsidebomber og kidnapning af udenlandske journalister og hjælpearbejdere som våben i deres kamp mod den afghanske regering og de udenlandske tropper i landet. Metoderne var inspireret af aktioner i Irak, men skulle formodentlig også ses som tegn på, at talebanerne og de øvrige oprørere var blevet militært svækkede.

Taleban begyndte også at benytte sig af såkaldte insider-angreb, kaldet "green on blue". Det betegner situationer, hvor uniformerede afghanere vender deres våben mod medlemmer af ISAF-styrken. I 2007 døde to personer i sådanne insider-angreb, i 2012 var der mindst 45 insider-angreb, som kostede 62 soldater livet. Når en afghansk soldat har skudt og dræbt vestlige soldater i et insider-angreb, har Taleban efterfølgende ofte oplyst, at den afghanske soldat var rekrutteret af Taleban.

Hvordan har Taleban undervejs ramt den afghanske regering?

I juli 2011 blev en halvbror til præsident Karzai dræbt i sit hjem i Kandahar. Han var en kontroversiel person, der var formand for det lokale provinsråd og blev anset for en af de mest magtfulde mænd i Kandahar. Samtidig var han anklaget for at være korrupt og involveret i opiumproduktion. I september 2011 blev formanden for præsident Karzais håndplukkede fredsråd, Burhanuddin Rabbani, dræbt. Det skete på et tidspunkt, hvor der var indledt forhandlinger mellem regering og Taleban. Rabbani, der var Afghanistans præsident fra 1992-1996, blev dræbt af en mand, der udgav sig for at være fredsudsending for Taleban. I oktober 2011 overlevede den afghanske indenrigsminister et attentatforsøg begået af en selvmordsbomber.

Læs mere nedenfor om Talebans comeback i Afghanistan i 2020-21.

Hvordan udviklede opbygningen af afghansk militær og politi sig?

Opbygningen af ANA (Afghan National Army) og de afghanske politistyrker viste sig at være en større udfordring end først antaget, og det tog længere tid end planlagt at rekruttere og uddanne de i alt 300.000 mand, som skulle udgøre den afghanske hær og politistyrke. I begyndelsen var det et stort problem, at mange af de nye soldater var dårligt uddannede. Nogle lod sig indskrive i hæren for at tjene penge, deserterede så og lod sig i nogle tilfælde hyre af Taleban, som ofte betaler bedre end ANA. Nogle er så igen vendt tilbage til ANA, primært for at få penge for igen at lade sig indskrive. Ifølge en FN-rapport fra januar 2010 var ni ud af ti soldater i den afghanske hær analfabeter, tre ud af ti var narkomaner, og en fjerdedel deserterede hvert år, medbringende de våben, de havde fået udleveret.

I modsætning til hæren, som blev opbygget fra grunden, blev den afghanske politistyrke bygget på resterne af det oprindelige afghanske politi. Men også her var der problemer med korruption, manglende uddannelse og manglende loyalitet. I oktober 2011 udgav FN-missionen i Afghanistan, UNAMA (se kilder) en rapport, som påpegede, at Afghanistans politi og efterretningsvæsen brugte systematisk tortur mod indsatte i en række fængsler. Desuden fik regeringsvenlige militser i flere områder ansvaret for sikkerheden, og stod angiveligt bag mord, voldtægter og kidnapninger. Det samme gjaldt det afghanske lokalpoliti, som USA oprettede i 2010. Det fremgår af rapporter fra Human Rights Watch (se kilder) og af historiker Mikkel W. Kaagaards kronik i Kristeligt Dagblad under overskriften "Den svære exit fra Afghanistan" (se kilder).

Overdragelsen af sikkerhedsansvar gik alt i alt langsommere end planlagt. Ifølge "Afghanistan Compact" (se kilder), der var en overordnet udviklingsaftale, som blev indgået mellem daværende præsident Karzais regering og det internationale samfund, skulle overdragelsen af sikkerhedsansvaret til de afghanske myndigheder være gennemført senest marts 2011, men det mål blev ikke nået. Målet blev udskudt, og det endelige sikkerhedsansvar blev overdraget i 2014.

På det tidspunkt var den afghanske hær på omkring 260.000 mand, og hertil kom politifolk og andre sikkerhedsstyrker på i alt ca. 90.000 mand.

Hvad var Operation Resolute Support?

Operation Resolute Support var navnet på den internationale mission i Afghanistan, som afløste ISAF-styrken. Det var en NATO-ledet indsats, som bestod af ca. 13.800 soldater, og som overtog den internationale militære indsats i Afghanistan den 1. januar 2015, hvor ISAF-styrkens mandat udløb. Der deltog soldater fra 28 NATO-lande og 14 partnerlande i operationen; USA, Tyskland og Italien bidrog med det største antal. Danmark deltog med 155 mand. Rammerne for Operation Resolute Support var den såkaldte Bilateral Security Agreement (BSA), som USA og Afghanistan indgik i september 2014. Målet var, at antallet af internationale styrker skulle være halveret ved udgangen af 2015 og reduceres til nogle få hundrede inden udgangen af 2016. Men aftalen åbnede muligheder for, at USA og dets allierede kunne beholde militære styrker i Afghanistan frem til 2024 og endda længere, medmindre aftalen blev opsagt af en af parterne.

Hvad lavede soldaterne i Operation Resolute Support?

Officielt var Operation Resolute Support en 'non combat mission', hvilket betød, at soldaterne ikke skulle have en kamprolle, men i stedet skulle træne, rådgive og støtte de afghanske sikkerhedsstyrker. I praksis var dele af de internationale styrker dog stadig i direkte kamp med Taleban og andre oprørsgrupper i de første år. Det fremgår af artiklen "Vestens krig i Afghanistan fortsætter" i Information (se kilder). I artiklen beskrives det, hvordan internationale styrker deltog i kampe med kampfly, droner og specialstyrker. Thomas Ruttig, leder af det uafhængige ekspertnetværk Afghanistan Analyst Network, udtalte i artiklen: "Krigen er på ingen måde slut for Vesten." Han vurderede dengang, at internationale styrker især deltog i krigen ved, at amerikanske kampfly bombede for at støtte den afghanske hær i kampen mod Taleban, at amerikanske og britiske droner overfløj landet og bombede i særlige tilfælde, og at amerikanske og allierede specialstyrker deltog i angreb sammen med de afghanske specialstyrker, som de trænede.

Hvad gik fredsaftalen i 2020 mellem USA og Taleban ud på?

Den 29. februar 2020 underskrev USA og Taleban en betinget fredsaftale i Qatars hovedstad, Doha. Fredsaftalen indebar, at amerikanske tropper skulle trække sig tilbage fra Afghanistan inden for 14 måneder, så længe Taleban levede op til betingelserne i aftalen om ikke at "tillade nogen af dets medlemmer, andre personer eller grupper, herunder al-Qaeda, at bruge Afghanistans jord til at true USA og dets allieredes sikkerhed". Det fremgår af TV 2's artikel "Fredsaftale mellem USA og Taleban" (se kilder). Ifølge artiklen lovede Talebans næstkommanderende, Sirajuddin Haqqani, at det ikke ville ske igen. "Det er ikke i afghanernes interesse at tillade den slags grupper af tage vores land som gidsel og bruge det som slagmark. Vi har allerede lidt nok på grund af udenlandsk indblanding," skrev han i et debatindlæg i New York Times under overskriften "What We, The Taliban, Want" (se kilder).

Hvornår forlod de internationale styrker Afghanistan?

Den 14. april 2021 meddelte NATO, at man inden den 1. maj 2021 ville gennemføre en tilbagetrækning af de internationale tropper. Deadline blev dog senere af præsident Joe Biden udskudt til udgangen af august 2021. Formelt blev den internationale mission opløst den 12. juli 2021. Kun lidt over en måned senere havde Taleban tilbageerobret magten i hele Afghanistan, og den afghanske præsident Ashraf Ghani flygtede ud af landet i en helikopter.

Hvorfor faldt den afghanske hær sammen under Talebans fremmarch i 2021?

Tilbage i 2014 var det meste af Afghanistan kommet under regeringens kontrol med NATO i en understøttende rolle. Men i løbet af de følgende år mistede regeringen langsomt territorium til Taleban, hvilket resulterede i, at regeringen i august 2021 måtte overgive sig, og Kabul - og dermed hele Afghanistan - kom på Talebans hænder.

En af grundene til nederlaget var, at Afghan National Security Forces, inklusive ANA, den afghanske hær, slet ikke bestod af så mange soldater (cirka 300.000) som på papiret. Som det fremgår af The Guardians artikel "A tale of two armies: Why Afghan forces proved no match for the Taliban" (se kilder), bestod hæren af tusindvis af "spøgelsessoldater", som ikke bakkede op om projektet. I artiklen forklares Talebans sejr over ANA således: "Det er en historie om to hære - den ene med ringe udstyr, men med høj ideologisk motivation, den anden veludrustet af navn, men afhængig af NATO-støtte, dårligt ledet og gennemsyret af korruption."

I en kommentar hos mediet Al Jazeera skriver sikkerhedseksperten Abdul Basit, at særligt én ting kunne have forhindret Talebans forbløffende hurtige magtovertagelse: "Havde vestlige analytikere og efterretningsbureauer været mere bevidste om realiteterne nede på jorden (i Afghanistan, red.), var de måske ikke blevet overrasket over udviklingen i de sidste par dage," skriver han og fremhæver blandt andet "spøgelsessoldater" og interne konflikter som årsager til hærens kollaps (se kilder).

# data[].attributes.attachment_link.description
Efter selvmordsangrebene på New York og Washington den 11. september 2001 gik USA i krig mod Afghanistans. 43 danske soldater har mistet livet under tjeneste i Afghanistan, og Danmarks deltagelse i krigen har skabt stor debat og er blevet kritiseret fra mange sider.

# data[].attributes.body
https://www.thielke.dk/blog/kriser-konflikter-og-kritik-p-sociale-medier

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Som du kan se, er konflikter her mere end blot to personer, der er uenige. Vi medtager også medarbejdere, der udtaler sig bredt om organisationen eller en modstandere.

De metoder Nana Dall og jeg beskæftiger os med i arbejdet med konflikthåndtering på sociale medier, er primært dem i den venstre side af modellen. Her er det primært mennesker der taler med mennesker, og det betyder at vi kan bruge konflikthåndteringens redskaber. Når det handler om f.eks. trolling og doxxing, skal der andre redskaber i brug.

Hvad sker der hvis vi tager konflikt med i modellen? Udover at kritik er en forløber til konflikt, så er det fortsat svært for mange organisationer at håndtere det.
Forskellene på kriser, konflikter og kritik
Den korte defintion til brug i arbejdet med konflikthåndtering på sociale medier kan være følgende:

Kriser: Når en kritik eller konflikt har nået en vis volumen, og når problemet er så stort, at det truer organisationens omdømme og forretning. En krise er ofte et uløst problem.

Konflikter: Når to personer eller to grupper er uenige om noget. Konflikter kan bevæge sig på flere niveauer. Konflikter kan handle om hvordan parterne forstår verden, men kan også være mere håndgribelige og handle om produkter og services.

Kritik: Når en person eller en gruppe ønsker at gøre en anden part opmærksom på fejl, uhensigtsmæssigheder, snyd eller andre problemer. Grunden til kritikken kan være et kendt problem, som ikke kan løses og derfor er et vilkår.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kriser, konflikt og kritik på sociale medier - Katrine Emme Thielke

# data[].attributes.attachment_link.description
Som du kan se, er konflikter her mere end blot to personer, der er uenige. Vi medtager også medarbejdere, der udtaler sig bredt om organisationen eller en modstandere. De metoder Nana Dall og jeg beskæftiger os med i arbejdet med konflikthåndtering på sociale medier, er primært dem i den venstre side af modellen.

# data[].attributes.body
https://nyheder.tv2.dk/politik/2021-12-14-inger-stoejberg-forventer-at-blive-fundet-uvaerdig-til-folketinget

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kampen mod sexisme og krænkelser slutter ikke med Michael Dyrbys afgang fra B.T. Det kræver en kulturændring på danske arbejdspladser, siger Kvinfo.
Michael Dyrby har fredag fratrådt sin stilling som ansvarshavende chefredaktør på B.T.

Fratrædelsen sker blandt andet efter flere sager om krænkelser og sexisme i Dyrbys tid som nyhedsdirektør på TV 2 - forhold, der kom frem i dokumentaren 'MeToo: Sexisme Bag Skærmen' på Discovery i sidste uge.

Tirsdag erkendte den nu forhenværende chefredaktør, at han havde haft "upassende forhold" og "har overskredet grænser og udvist virkelig dårlig dømmekraft" i sin tid som chef på TV 2.

Dyrbys fratrædelse kan ses som et udtryk for, at der nu kommer navn og ansigt på nogle af krænkerne fra dokumentaren, der igen har sat skub i MeToo-debatten. Men vi skal tilbage til samtalen om kulturen og ikke krænkeren, mener Henriette Laursen, direktør hos Kvinfo.

- Vi skal passe på med at tro, at det så er gjort med, at Dyrby nu går af. Det handler i virkeligheden om en kultur og ikke om enkeltsager. Selvfølgelig skal man håndtere enkeltsager, men derudover skal man som arbejdsplads også få kigget den arbejdspladskultur, man er med til at skabe og ikke mindst som chef, siger hun til TV 2.

Faglighed fremfor 'fuckability'

For et år siden satte Sofie Linde gang i anden bølge af MeToo. Siden har flere kvinder stået frem med deres MeToo-oplevelser i en række brancher.

Fællesnævneren for deres udtalelser har været et ønske om at skabe en kulturændring på danske arbejdspladser.

- Det, vi hører fra mange af dem, der har store overvejelser om at stå frem, er, at de faktisk ikke har et hævnmotiv. De står mest af alt frem i pressen, fordi sagerne netop ikke bliver håndteret, og når de står frem, er det fordi de ønsker at gøre noget for fremtiden og forbedre arbejdspladskulturerne fremadrettet, fortæller Henriette Laursen og fortsætter:

- Vi skal tilbage til nu at tale om arbejdspladskulturen og forstå, at MeToo og sagerne herunder er blevet så alvorlige, at de kan gå ud over et firmas image, et firmas bundlinje, og vi har tilmed set firmaer blive boykottet, hvis ikke de kan finde ud af at håndtere de her sager.

Derfor bør virksomhederne lægge en strategi for, hvordan de kan professionalisere arbejdskulturen. Henriette Laursen tager TV 2 op som eksempel, hvor hun mener, at cheferne skal gøre deres rolle som autoritet bevidst.

- Så man ikke bare er en del af festkulturen, men er meget bevidst om, at man kan hyre og fyre, fordi man er chef, siger hun.

Det er vigtigt, at det ikke bliver det omtalte 'fuckability' fremfor faglighed, der i virkeligheden gør om man bliver tv-vært eller får en anden stilling
Henriette Laursen, direktør hos Kvinfo

Strukturen i virksomheden kunne også være ét af stederne, hvor man satte ind for at ændre kulturen. Eksempelvis ved ikke at lade en enkelt person forfremme eller fastansætte og i stedet indsætte et ansættelsesudvalg, der har objektive kriterier for ansættelse.

- Der ligger simpelthen for meget magt i, at én person har den magt. Det er vigtigt, at det ikke bliver det omtalte 'fuckability' fremfor faglighed, der i virkeligheden gør, om man bliver tv-vært eller får en anden stilling, siger Henriette Laursen.

Med ordet 'fuckability' henviser Kvinfo's direktør til Michael Dyrbys udtalelser i et interview tirsdag med Berlingske, hvor han giver et eksempel på, hvordan den sexistiske kultur på TV 2 kunne tage sig ud.

- I dokumentaren dukker noget om fuckability op. Det er et frygteligt ord, når man kigger på det i dag. For 15-20 år siden var det et begreb, man arbejdede med i den internationale tv-verden, og som man hæftede på kvindelige værter, sagde Michael Dyrby til Berlingske, hvor han afviser, at det var et mærkat, man satte på mandlige værter.

Råd til en bedre arbejdspladskultur

Flere chefer og ledere har måtte forlade deres poster og job som følge af MeToo-sager. Herunder Frank Jensen (S), der trak sig som overborgmester i København og næstformand i Socialdemokratiet, efter der var kommet en række sager frem om hans seksuelle krænkelser af kvinder gennem årtier.

At der er flere eksempler end Michael Dyrby, ser Henriette Laursen som et meget kraftigt signal om at tage sexisme og krænkelsessager alvorligt.

- Man er opmærksom på, at hvis man skal være en attraktiv arbejdsplads især for de yngre generationer, så skal man altså have det her på plads. Så er det meget vigtigt at kunne skabe en arbejdspladskultur med ligeværdige forhold i forhold til køn, etnicitet og andre ting.

For at man som chef kan skabe en attraktiv kultur i sin virksomhed skal flere ting være på plads, ifølge Henriette Laursen:

Få øje på sagerne - også selvom det ikke foregår lige foran næsen på én

Ligesom at sagerne ikke bare kommer til én automatisk, så forsvinder de heller ikke automatisk. Så det er vigtigt at håndtere dem ordentligt

I virkeligheden handler det om at lytte og få sig sat ind i, hvad sexisme betyder, og hvad det handler om

Lyt til de unge medarbejdere, og lyt til dem, der er løst tilknyttet til virksomheden

Kulturændringen er allerede startet på mange danske arbejdspladser.

- Jeg oplever virkelig mange virksomheder og organisationer, der arbejder seriøst med det her. Så der kan ske en stor forskel, og der er sket en stor forandring i erkendelsen af, at den her problemstilling eksisterer.

Fremadrettet er det dog vigtigt, at debatten bliver bredt ud til at sexisme og krænkelser også foregår i andre og flere brancher end medier og politik, afslutter Henriette Laursen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kvinfo vil have MeToo-debatten tilbage til spørgsmålet om kulturændring

# data[].attributes.attachment_link.description
Kampen mod sexisme og krænkelser slutter ikke med Michael Dyrbys afgang fra B.T. Det kræver en kulturændring på danske arbejdspladser, siger Kvinfo. Michael Dyrby har fredag fratrådt sin stilling som ansvarshavende chefredaktør på B.T.

# data[].attributes.body
https://psykiatrifonden.dk/diagnoser/spiseforstyrrelser

# data[].attributes.attachment_link.description
En spiseforstyrrelse er en psykisk lidelse, der er kendetegnet ved et usundt og tvangspræget forhold til mad, krop og vægt. Det kan komme til udtryk på forskellige måder, fx ved at man spiser alt for meget eller undgår at spise.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Partnervold - vold i parforholdet

Når man tænker på partnervold, er det ofte et billede af en social udsat kvinde med et blåt øje og et skræmt blik, mange får frem på nethinden. Men billedet er meget mere nuanceret end det. Vold i hjemmet er ikke nødvendigvis socialt betinget. Vold findes i mange forklædninger og rammer familier i alle samfundslag - også "pæne" familier med gode betingelser og høj indkomst.

Der er mange forskellige årsager til voldelig adfærd - individuelle, familiære, sociale og samfundsmæssige. Partnervold handler i høj grad om at have et usundt forhold til magt og kontrol og om at udøve sin magt over for sin partner. Ofte er der en høj grad afmagt hos voldsudøveren. I et sundt og velfungerende parforhold er magtbalancen nogenlunde ligeligt fordelt, hvorimod et voldeligt parforhold er kendetegnet ved en skæv magtfordeling. Voldsepisoderne kan have karakter af alt, lige fra impulsive skænderier til systematisk og vedvarende magtanvendelse.

Hvordan påvirkes børn af vold i hjemmet?

Vold imellem forældre sætter spor i børnene, også selv om de ikke selv bliver udsat for voldshandlinger. Børn er rigtig gode til at fornemme stemninger - det kan være et sænket eller forskræmt blik, tonefaldet der ændrer karakter, kropssproget, eller et højt niveau af stress. Selvom barnet ikke selv er blevet udsat for vold eller direkte har overværet voldshandlinger i hjemmet, kan barnet udvikle alvorlige efter-reaktioner, der både kan påvirke dem psykisk og adfærdsmæssigt.

Hvordan udvikler et forhold sig voldeligt?

Man kan spørge sig selv: Hvordan kom det der til, eller hvorfor fandt du dig i det? Men sandheden er, at de færreste opdager det, før de står midt i det. Volden bliver ofte listet ind i parforholdet og tiltager gradvist i styrke, indtil det på et tidspunkt er gået for vidt. De fleste voldsramte mener sagtens, at de vil være i stand til at sige fra over for voldelig adfærd. Men bid for bid nedbrydes personligheden og følelserne igennem manipulation og løgne, indtil det ikke længere at muligt at skille sandhed fra løgne og man sidder tilbage - lille, bange og alene og samtidig dybt afhængig af sin partner.

Hvorfor forlader du ikke bare din voldelige partner?

Selvom det virker åbenlyst for enhver, at det ikke er sundt at leve i et voldeligt parforhold, og at du skal bryde ud af dit voldelige forhold hurtigst muligt, kan der være mange grunde til, at du finder dig i volden og ikke forlader din partner.

Måske er du usikker på, om det, du oplever, er vold. Især ved psykisk vold kan det være vanskeligt at identificere volden, da den kan komme snigende og komme i mange forklædninger.

Måske har du vænnet dig til et liv med vold. Det kan lyde underligt, at man kan vænne sig til et liv med vold. Men det er muligt, at volden smelter sammen med din virkelighed og det unormale bliver normalt.

Måske frygter du, at omgivelserne ikke vil tro dig, hvis du fortæller, at du er udsat for partnervold. For udadtil virker I jo som en god og harmonisk familie, og din partner er jo meget vellidt.

Måske oplever du mistillid fra familie og venner, og måske tager de din partners parti.

Måske er frygten for at miste din familie og kontakten til dine børn større end frygten for vold.

Måske har du mistet dit netværk, og din partner er din nærmeste ven.

Måske har du ikke opbakning fra dine nærmeste til at forlade din voldelige partner.

Måske kan du se den smerte, der gemmer sig bag din partners voldelige handlinger.

Måske håber du på, at volden går over igen.

Måske har du et brændende ønske om at tro på din partner, når han/hun undskylder, lover bod og bedring og siger, at det aldrig vil ske igen.

Hvad kendetegner et voldeligt parforhold?

Det er forskelligt, hvordan volden opleves og hvor vores grænse går, men hvis dine grænser bliver overskredet gentagne gange, befinder du dig sandsynligvis i et voldeligt forhold.
Et voldeligt parforhold er kendetegnet ved at følge et mønster, hvor en part forsøger at få kontrol over den anden part ved at bruge vold som et magtmiddel.

Partnervold defineres som en handling eller trussel, der uanset formål, kan krænke en anden persons integritet. Eller som skader, skræmmer eller smerter en anden person. Handlingen kan være både en bevist handling eller en effekthandling

Midlerne til at opnå kontrol ved partnervold kan være:

Fysisk partnervold?

Fysisk vold forbindes ofte med slag og spark imod krop og hoved, men fysisk vold defineres meget bredere end det. Det er også fysisk vold at skubbe, nive, rive og trække i hår.

Psykisk partnervold

Psykisk vold er en mere usynlig form for vold, som kan være lige så skadelig som fysisk vold. Psykisk vold sker typisk som en vedvarende devaluering og psykisk nedbrydning af partneren.

Økonomisk vold

Økonomisk vold har til formål at begrænse partnerens handlemuligheder og skabe en økonomisk afhængighed. Økonomisk vold kan ske ved at begrænse tilgangen til familiens økonomiske midler f.eks. ved at inddrage partnerens betalingskort eller eksempelvis sætte partneren under administration ved at udbetale lommepenge. En anden måde at udøve økonomisk vold på, er at stifte gæld i partnerens navn eller skærme partneren fra at få overblik over familiens økonomiske situation og disponere over fælles midler uden at inddrage partneren.

Eksempler på økonomisk vold:

At du bliver sat under økonomisk administration af din partner.

At du nægtes adgang til jeres fælles økonomi.

At du bliver tvunget til at stifte gæld.

At din partner kort før skilsmisse hæver store beløb på jeres fælles konto.

At du manipuleres eller trues til at testamentere eller overlade store økonomiske værdier til din partner eller dennes familie.

Materiel vold

Hvis du er udsat for at din partner ødelægger dine ejendele med vilje for at skræmme, true eller straffe dig, er der tale om materiel vold. Det kan være at ødelægge dit tøj, rive dine private billeder i stykker eller ødelægge andre ting, som du værdsætter, er afhængig af eller som har affektionsværdi.

Materiel vold kan for eksempel være:

Når din partner river eller klipper dit tøj i stykker, ødelægger din computer eller sletter alt indhold på den.

Når din partner ødelægger eller pifter din cykel eller bil.

Når din partner tilbageholder dine ejendele eller forhindrer dig i at få adgang til dine ejendele. Det kan både være fysiske ejendele, men eksempelvis også at ændre koden på din pc, så du ikke kan få adgang til indholdet på den.

Når din partner bevidst smider dine ting ud til skrald.

Seksuel vold

Seksuel vold omfatter alt fra voldtægter og til afpresning i forhold til at offentliggøre seksuelt krænkende materiale på internettet og til krav om sex med partneren eller andre. Seksuel vold har ofte til formål at ydmyge, straffe eller få kontrol over partneren.

Eksempler på seksuel vold:

At du presses til samleje eller anden seksuel aktivitet med din partner eller andre.

At du oplever uønsket seksuel berøring.

At du oplever stødende eller ydmygende seksuelle kommentarer fra din partner.

At du presses til at få taget seksuelle billeder.

At billeder med seksuelt krænkende materiale deles på internettet eller på andre måder imod din vilje.

Æresrelateret vold:

Æresrelateret vold adskiller fra de øvrige voldstyper ved at være kulturelt betinget og ved at være helt eller delvist accepteret af familien - og i nogle tilfælde direkte tilskyndet, planlagt og organiseret kollektivt. Formålet kan være at påtvinge en specifik adfærd eksempelvis tvangsægteskab, forhindre skilsmisse, forhindre at partneren bliver alt for vestligt orienteret, eksempelvis går i jeans i stedet for traditionel klædedragt, går i byen eller vil ud på arbejdsmarkedet eller tager en uddannelse.

Eksempler på æresrelateret vold:

At du bliver undertrykt.

At du bliver udsat for social kontrol eksempelvis nægtet udgang, kun må omgås forudgodkendte personer eller skal bede om tilladelse for at gå ud.

At du bliver overvåget.

At du imod din vilje bliver sendt på genopdragelsesrejse.

At du bliver udsat for følelsesmæssig afpresning af din partner, børn, forældre eller venner.

At du bliver udsat for religiøs afpresning af din partner, børn, forældre, venner eller af en person af høj agtelse.

At du bliver udsat for verbale krænkelser.

At du bliver udsat for tvang og forbud.

Ofte sker volden i parforholdet som en kombination af flere forskellige voldstyper. Behovet for kontrol ophører sjældent, blot fordi forholdet stopper. Læs mere om forfølgelse og stalking her...

Partnervold mod mænd kontra kvinder

Der er en stor forskel på, hvordan mænd og kvinder opfatter partnervold. Mange mænd, der er udsat for partnervold, opfatter sig ikke som voldsramte. Det gælder både fysisk og psykisk vold, også selv om der er tale om meget grov vold. Mænd er opdraget til at være det "stærke" køn, og derfor kan der være ekstra meget skam forbundet med at erkende, at man er udsat for partnervold. En anden forskel er, at mange mænd der lever i et voldeligt forhold, oplever at blive truet med at børnene bliver taget fra dem, og at dem der bryder ud af en voldeligt forhold, oplever at deres tidligere partner forhindrer dem i at have samkvem med deres fælles børn. Det er en effektiv form for psykisk vold, der rammer utrolig hårdt og kan stille manden i en fuldstændig magtesløs og fortvivlet situation. Kvinder derimod er oftere udsat for grovere fysisk vold end mænd.

Hvordan kan en psykolog hjælpe ved vold i parforholdet?

Det kan være stærkt traumatiserende at blive udsat for partnervold. Som voldsoffer befinder du dig i en yderst vanskelig og sårbar situation både i forhold til din egen situation, i forholdet til din partner og i forhold til din familie.
Det kan være vanskeligt at være alene med alle de svære tanker og beslutninger der skal tages, hvis du befinder dig i et voldeligt forhold, har behov for at bryde ud af et voldelig forhold eller er kommet ud på den anden side og skal finde dig selv igen efter bruddet.
Voldshandlingerne stopper meget sjældent af sig selv, og ofte skalerer volden med tiden. Derfor er det vigtigt, at du taler med nogen om det pres, du udsættes for og om hvordan du bryder ud af det voldelige forhold. Her kan en psykolog være en stor hjælp. Dels er psykologen uddannet til at rådgive i sådanne situationer, og dels er psykologen ikke part i sagen og underlagt tavshedspligt.

Der kan være mange tanker og følelser, du har behov for at få bearbejdet, hvis du befinder dig i et voldeligt forhold. Din psykolog kan hjælpe dig, hvis:

du er i tvivl om hvorvidt du har været udsat for vold fra din partner.

du og din partner har behov for hjælp til at få parforholdet til at fungere uden vold.

du er i tvivl om hvordan du kommer ud af den situation, du befinder dig i med de mange hensyn, du føler, at du skal varetage.

du kæmper med frygten for, hvad der vil ske, hvis du bryder med din partner.

du har behov for at få indstillet dit indre kompas og få bearbejdet de voldelige situationer (fysiske og psykiske) som du har været udsat for.

du har behov for krisehjælp.

du får socialfobi.

du føler skam overfor dig selv og/eller andre.

du har fået en depression.

du har angst.

du får konstateret PTSD (Post Traumatic Stress Disorder).

Hvis du er kommet ud af et voldeligt forhold, kan du få hjælp fra en psykolog, hvis du eksempelvis:

har behov for krisehjælp.

har skyldfølelser overfor dine børn.

føler skam overfor dig selv og/eller andre.

er forvirret over, hvordan du kunne ende i et voldeligt forhold, og hvorfor du ikke forlod din partner noget før.

er forvirret omkring din identitet, når du har været i et voldeligt forhold, selvom du i din vildeste fantasi aldrig havde troet det om dig selv.

har en følelse af at have mistet dig selv, din dømmekraft og din grænsesætning.

har mistet dit selvværd.

lever i frygt for din voldelige ekspartner.

har en følelse af, at din ekspartner kontrollerer dine tanker, manipulerer og styrer din adfærd

har ambivalente følelser overfor din voldelige ekspartner eksempelvis frygt, vrede, medlidenhed og medfølelse.

føler dig afmægtig og fastlåst i den situation, du befinder dig i.

nærer mistillid til andre.

du har fået en depression.

du har angst.

du for konstateret PTSD (Post Traumatic Stress Disorder).

# data[].attributes.attachment_link.title
Partnervold | Vold i parforholdet | Et parforhold uden uden frygt og vold

# data[].attributes.attachment_link.description
Når man tænker på partnervold, er det ofte et billede af en social udsat kvinde med et blåt øje og et skræmt blik, mange får frem på nethinden. Men billedet er meget mere nuanceret end det. Vold i hjemmet er ikke nødvendigvis socialt betinget.

# data[].attributes.body
Om kampen mellem protestanter og katolikker i Nordirland

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Konflikten i Nordirland var en langvarig konflikt mellem protestanter og katolikker i Nordirland. De såkaldte 'The Troubles'-stridigheder varede fra 1968 til 1998, og stridens kerne var uenighed om, hvorvidt Nordirland skulle være en del af Republikken Irland eller af Storbritannien. Selve konflikten kan dog spores helt tilbage til 1100-tallet, hvor den daværende engelske konge erobrede Irland.
Efter tusindvis af bombeattentater og hævnaktioner gennem flere årtier blev konflikten afsluttet med indgåelsen af 'Langfredagsaftalen' den 10. april 1998. Det nordirske samfund er dog fortsat præget af efterdønninger af konflikten, og Storbritanniens beslutning om at forlade EU har aktualiseret nogle af de gamle modsætninger i Nordirland.

Videoen forklarer, hvordan konflikten i Nordirland udspiller sig gennem historien. Den er lavet af en historiker, som med grafik, fakta og sjove anekdoter fortæller om baggrunden for 'The Troubles'.

Introduktion til den irske konflikt

1,6 mio. indbyggere i seks nordirske amter i den gamle Ulster-provins med protestantisk, pro-britisk flertal. Udskilt fra Den irske republik ved fredsaftale mellem Storbritannien og den irske oprørsledelse i 1921

Artikel i Jyllands-posten d. 11. april 1998

Der henvises til FaktaLinket om Konflikten i Nordirland.

Den irske konflikt er i de seneste år blevet en slags normaltilstand for den nordirske befolkning, der på begge sider må leve med risikoen for at komme i klemme mellem stridens parter. En protestant, der inviterer en katolik på the, kan risikere at blive beskyldt for at konspirere med fjenden af sine egne, og omvendt. På den måde berører konflikten ikke kun de synlige paramilitære og politiske grupper, men også befolkningen, der lever med en konstant frygt for hvad der sker omkring næste gadehjørne (2).

Hvad er baggrunden for Den irske konflikt?

Den irske konflikt har sine rødder tilbage til 1100-tallet hvor den engelske konge, i samråd med paven, besluttede at invadere Irland, og omvende de kætterske irere til den romersk-katolske tro.
Efter den irske uafhængighedskrig 1919-1921, blev Irland delt, således at seks grevskaber i Ulster blev skilt ud som det vi idag kender som Nordirland, et administrativt område under Storbritannien. Det øvrige Irland forblev Republikken Irland, stiftet i 1916 (3).

Hvad er den irske konflikt?

Konflikten har flere aspekter. Et aspekt er konflikten mellem Republikken Irland, der ønsker et forenet og selvstændigt Irland, og Nordirland, hvor det protestantiske flertal ønsker, at regionen forbliver en del af Storbritannien.
Et andet aspekt er den interne konflikt i Nordirland, mellem protestaner (unionister/loyalister) og katolikker (republikanere). Det er den interne konflikt i Nordirland, der har affødt de mange voldsomme og blodige sammenstød og terrorhandlinger, der har fundet sted de sidste 30 år.

Hvad er en unionist/loyalist?

Unionister/loyalister tilhører generelt den protestantiske del af den Nordirske befolkning. De har rødder tilbage til de britiske invasioner i den tidlige middelalder, og mange protestanter er efterkommere af de britiske kolonister, som den engelske regering "plantede" i regionen omkring Dublin for at synliggøre den britiske tilstedeværelse på øen.
Unionisterne ønsker at Nordirland skal forblive en del af Storbritannien, uafhængig af Republikken Irland.
Betegnelserne unionist og loyalist bruges synonymt med betegnelsen protestant, selvom de sidste års krise har drejet sig mere om politik end om religion.

Hvad er en republikaner?

Republikanere tilhører generelt den katolske del af den Nordirske befolkning. Den katolske del af befolkning har stærkere bånd til Republikken Irland end til Storbritannien.
Republikanerne ønsker at indlemme Nordirland i Republikken Irland, for dermed at løsrive sig fra britisk indflydelse.
Betegnelsen republikaner bruges synonymt med betegnelsen katolik.

Politik og terror

Allerede fra midten af 1700-tallet greb katolikkerne til våben for at beskytte sig mod protestanternes overgreb, og protestanterne besvarede angrebene. Den tradition er fortsat ind i det 20. århundrede, blot med bedre organisation og større ildkraft. Både katolske og protestantiske politiske partier har paramilitære grupper tilknyttet.

Hvad er Storbritanniens rolle i Den irske konflikt?

Storbritannien er en imperialistisk nation, for hvilken det er faldet næsten naturligt at forsøge at erobre nye lande. Koloniseringen af Irland adskiller sig fra starten ikke stort fra koloniseringen af andre lande, en overlegen kolonimagt har fundet det værdifuldt at erobre.
Men erobringen af Irland var fra begyndelsen kun en halv sejr. Modstanden mod briterne var stor, og da den engelske kong Henrik d. IV konverterede fra katolicisme til protestantisme, blev afstanden mellem erobreren og den erobrede yderligere øget. Men den britiske tilstedeværelse i Irland havde alligevel så mange penge og våben i ryggen, så selvom briterne ikke på noget tidspunkt har været overvældende repræsenteret på øen i forhold til den oprindelige befolkning, har de alligevel været i stand til at undertrykke og diskriminere den irske befolkning i mere end 700 år.
Delingen af Irland, der fandt sted i 1922, var kun til fordel for briterne. Storbritannien overlod den fattige og underudviklede del af øen til Republikken Irland, og bevarede selv kontrollen over det industrialiserede og velhavende Ulster.
De problemer, der de sidste 30 år har ført til bombeattentater og andre terrorhandlinger, bunder i de grænser der blev trukket mellem grevskaberne i Irland, og som indlemmede en betydelig katolsk befolkningsdel i et Nordirland, der var ledet af og for britere og protestanter (4).

Kilder

1. Christiansen, Niels-Victor: Påskefred i Nordirland. - Jyllandsposten. - 1998-04-11.

2. Hugo, Linus: Efter våbenhvilen. - Press. - Nr. 116/117 (1995), side 80-84.

3. Jackson, Kenrick: Vigtige hendelser i irsk historie.
http://home.sol.no/~kenrick/kronologi.html

4. Woods, Mike: Fredens pris. Socialistisk information. - Årg. 16, nr. 111 (1997), side 16-17.

Den historiske baggrund for konflikten

I år 1169 besatte Englands konge, Henrik den Anden, nabolandet Irland for at hjælpe paven med at indlemme irerne i det romersk-katolske fællesskab. Og der var bred opbakning til den engelske invasion, efter at en smædekampagne havde udråbt irerne som kættere og afgudsdyrkere. Erobringen af Irland blev en delvis succes, og en del af erobrerne bosatte sig i Irland og giftede sig ind i irske familier. Men den engelske konge formåede ikke at bevare herredømmet over disse erobrere, som levede deres eget liv på deres respektive borge og kun respekterede den magt, de selv havde i hvert sit område. De fik tilnavnet The Old English, og de var hadet af irerne og mistroet af englænderne, og derfor blev deres vigtigste mål at forsvare sig selv.

Som det beskrives i bogen "Magtdeling i Nordirland" (se kilder), fik protestanterne i 1782 gennemtrumfet dannelsen af et selvstændigt irsk parlament, og i 1798 brød et oprør løs med byen Belfast som centrum og med revolutionære katolikker som hovedaktører. Oprøret var for England et tegn på foragt og manglende respekt for engelske værdier, og optøjerne blev slået ned i løbet af en måned. Som straf blev det irske parlament afskaffet, og i 1801 blev Irland gjort til en del af Storbritannien. På den måde kunne englænderne både støtte de nordirske protestanter og legitimere tilstedeværelsen af den engelske hær og flåde i Irland (se kilder).

I 1870erne begyndte irerne at arbejde for at indføre hjemmestyre i Irland. Ifølge bogen "Irland - fra påskeoprør til påskeaftale" (se kilder) var det en politisk reaktion på det britiske godsejervælde og de jordbesiddelseslove, der i stor udstrækning forhindrede irerne i selv at eje den jord, de dyrkede. Men forslagene om hjemmestyre fik en blandet modtagelse, og avisen The Belfast News Letter skrev i februar 1874, at "hjemmestyre er lig med romersk styre", underforstået en katolsk overmagt. Kampen for hjemmestyre fortsatte, og hjemmestyret blev i 1912 vedtaget i det britiske Underhus. Men det britiske Overhus havde mandat til at forsinke loven i op til to år, og i den periode lovede det britiske konservative parti sin uforbeholdne støtte til protestanterne til gengæld for hjemmestyre. Samtidig blev der indsamlet 250.000 underskrifter fra protestanter, som var imod hjemmestyret. I 1913 blev Ulster Volunteer Force (UVF) stiftet for at gribe til væbnet kamp mod tilhængere af hjemmestyre. Men i de følgende år stod hjemmestyrediskussionen stille på grund af Første Verdenskrig. I mellemtiden brød det såkaldte påskeoprør ud i påsken 1916. Som det skildres i bogen "Irland - fra påskeoprør til påskeaftale" (se kilder), begyndte påskeoprøret den 24. april, da irske republikanere marcherede i gaderne i Dublin, indtog strategisk vigtige bygninger i byen og proklamerede dannelsen af Republikken Irland. Midlerne og våbnene til oprøret kom i høj grad fra udvandrede irere i USA. Oprøret blev hurtigt slået ned og lederne dømt og henrettet af den britiske regering. En af de fængslede, Michael Collins, var senere med til at stifte IRA (Irish Republican Army). Påskeoprøret fik desuden den konsekvens, at fokus i konflikten flyttede fra regionen Ulster til Dublin.

Ifølge bogen "Irland - fra påskeoprør til påskeaftale" (se kilder) vandt det republikanske parti Sinn Féin et overvældende flertal blandt katolske vælgere ved valget i 1918. Det førte til, at Sinn Féin boykottede det britiske parlament og dannede et irsk parlament, Dail Eireann, i overensstemmelse med proklamationen af Republikken Irland i 1916. Den britiske regering gik ind i konflikten med soldater og politi og med IRA på den modsatte side. Det førte til den irske uafhængighedskrig, der blev udkæmpet fra 1919-1921 og i 1922 førte til den endelige officielle deling af øen Irland. 26 grevskaber udgjorde herefter den selvstændige Republik Irland, mens seks grevskaber i nord - omkring regionen Ulster - blev udråbt som Nordirland. Sidstnævnte var i union med Storbritannien. Intentionen fra Storbritannien var ifølge bogen "Irland - fra påskeoprør til påskeaftale" (se kilder) at skabe et område med tilpas stort protestantisk flertal til, at man kunne undgå nye konflikter. B riterne delte desuden Irland, fordi den britiske hær var meget svækket, og fordi de ikke ville slippe hele Irland og dermed tabe ansigt. "Men uanset hvordan grænsen mellem Nordirland og Republikken Irland var blevet trukket, ville nogle havne på den forkerte side. Det vil sige, at der i Republikken Irland også boede protestanter, lige såvel som der i Nordirland boede katolikker".

Under Anden Verdenskrig tilbød den engelske regering ifølge bogen "Magtdeling i Nordirland" (se kilder), at Irland kunne blive forenet, hvis engelske krigsskibe måtte lægge til i irske havne. Men Irland fastholdt at sin neutralitet, mens Nordirland hjalp briterne, og derfor blev Belfast bombet af tyskerne. I 1949 blev Irland endegyldigt til Republikken Irland og dermed helt selvstændig, mens Nordirland blev tættere knyttet til Storbritannien. Af bogen fremgår det også, at de katolske nordirere efter Anden Verdenskrig kunne få bedre uddannelse og komme på universitetet . Det førte til, at der i løbet af 1950erne opstod en katolsk middelklasse, der nu ikke kun havde harmen at forsvare sig med, men også uddannelse og penge til at samle modstanden i en fælles front mod protestanterne Katolikkerne, der udgjorde cirka en tredjedel af befolkningen i Nordirland, måtte dog ifølge bogen "Irland - fra påskeoprør til påskeaftale" (se kilder), fortsat finde sig i diskrimination både økonomisk og socialt.

# data[].attributes.attachment_link.description
Konflikten i Nordirland var en langvarig konflikt mellem protestanter og katolikker i Nordirland. De såkaldte 'The Troubles'-stridigheder varede fra 1968 til 1998, og stridens kerne var uenighed om, hvorvidt Nordirland skulle være en del af Republikken Irland eller af Storbritannien. Selve konflikten kan dog spores helt tilbage til 1100-tallet, hvor den daværende engelske konge erobrede Irland.