# data[].attributes.body
Comença la primera revolució industrial i amb això una transformació tecnològica, social i econòmica.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La mecanització és un procés de fabricació que comprèn un conjunt d'operacions de conformació de peces mitjançant remoció de material, ja sigui per arrencada de ferritja o per abrasió. Es realitza a partir de productes semielaborats com lingots, totxos o altres peces prèviament conformades per altres processos com emmotllament o forja. Els productes obtinguts poden ser finals o semielaborats que requereixin operacions posteriors.

En la mecanització per arrencada de ferritja el material és arrencat o tallat amb una eina donant lloc a un residu o ferritja. L'eina consta, generalment, d'un o diversos talls o fulles que separen la ferritja de la peça en cada passada. En el mecanització per arrencada de ferritja es donen processos de desbastament (eliminació de molt de material amb poca precisió; procés intermedi) i d'acabat (eliminació de poc material amb molta precisió; procés final). Nogensmenys, té una limitació física: no es pot eliminar tot el material que es vulgui perquè arriba un moment en què l'esforç per a estrènyer l'eina contra la peça és tan lleuger que l'eina no penetra i no s'arriba a extreure ferritja.

La mecanització per abrasió és l'eliminació de material desgastant la peça en petites quantitats, desprenent partícules de material, en molts casos, incandescent. Aquest procés es realitza per l'acció d'una eina característica, la mola abrasiva. En aquest cas, l'eina (mola) està formada per partícules de material abrasiu molt dur unides per un aglutinant. Aquesta manera d'eliminar material ratllant la superfície de la peça, necessita menys força prement l'eina contra la peça, de manera que permet que es puguin fer passades de menor gruix. La precisió que es pot obtenir per abrasió i l'acabat superficial poden ser molt bons però els temps productius són molt prolongats.

Totes les peces metàl·liques, excepte les foses, en algun moment de la seva fabricació han estat sotmeses a una operació almenys de conformat de metalls, i sovint es necessiten diverses operacions diferents. Així, l' acer que s'utilitza en la fabricació de tubs per a la construcció de cadires es forja, es lamina en calent diverses vegades, es lamina en fred fins a transformar-lo en xapa, es talla en tires, se li dóna, en fred, la forma tubular, se solda, es mecanitza en soldadura i, de vegades, també s'estira en fred. Això, a banda de tots els tractaments subsidiaris. La teoria del conformat de metalls pot ajudar a determinar la forma d'utilitzar les màquines de la manera més eficient possible, així com a millorar la productivitat.

Moviments de tall

En el procés de mecanització per arrencada de material intervenen dos moviments, el moviment de tall, pel qual l'eina talla el material, i el moviment d'avanç, pel qual l'eina troba nou material per tallar. Cada un d'aquests dos moviments el pot tenir la peça o l'eina segons el tipus de mecanització.

La mecanització manual és la realitzada per una persona amb eines exclusivament manuals: serra, llima, cisell, burí, en aquests casos l'operari mecanitza la peça utilitzant alguna d'aquestes eines, emprant per això la seva destresa i força.

Mecanització amb màquina eina

La mecanització es fa mitjançant una màquina eina manual, semiautomàtica o automàtica, però l'esforç de mecanització és realitzat per un equip mecànic, amb els motors i mecanismes necessaris. Les màquines eines de mecanització clàssiques són:

Fresadora: a la fresadora el moviment de tall el té l'eina, que s'anomena fresa, girant sobre el seu eix, el moviment d'avanç el té la peça, fixada sobre la taula de la fresadora que realitza aquest moviment.

Trepant: La peça és fixada sobre la taula del trepant, l'eina, anomenada broca, realitza el moviment de tall giratori i d'avanç lineal, realitzant el mecanitzatge d'un forat o trepant teòricament del mateix diàmetre que la broca i de la profunditat desitjada.

Brotxadora: Màquina en la qual el moviment de tall el realitza una eina brotxa de múltiples talls progressius que van arrencant material de la peça amb un moviment lineal.

Llimadora: aquesta màquina eina realitza el mecanitzat amb una fulla muntada sobre el portaeines del moltó, que realitza un moviment lineal de tall, sobre una peça fixada la taula, que té el moviment d'avanç perpendicular al moviment de tall.

Planejadora: més gran que la llimadora, té una taula lliscant sobre la qual es fixa la peça i que realitza el moviment de tall lliscant longitudinalment, la fulla muntada sobre un pont sobre la taula es desplaça transversalment en el moviment d'avanç.

Mortasadora: màquina que arrenca material linealment de l'interior d'un forat. El moviment del tall l'efectua l'eina i el d'avanç la taula on es munta la peça a mecanitzar.

Torn: el torn és la màquina eina de mecanització més difosa, i són les d'ús més general en la indústria, la peça es fixa en el plat del torn, que realitza el moviment de tall girant sobre el seu eix, la fulla realitza el moviment d'avanç eliminant el material en els llocs precisos.

Els costos de producció d'una sèrie de peces en una màquina-eina es divideixen en uns costos fixos i uns costos per unitat de producció.

on C (n) és el cost de producció d'una sèrie de n peces, és el cost no productiu del procés per a n peces, és el cost unitari d'operació i n és el nombre de peces produït. El valor d'aquestes variables depèn del nombre de peces de la sèrie.

Atenent als temps del procés, el cost de producció es pot analitzar mitjançant la següent expressió:

és el cost horari, incloent-hi el cost de la mà d'obra directa, amortització d'instal·lacions, manteniment, etc.; és el temps no productiu, que inclou els temps de preparació de la màquina (temps de fase); és el temps d'operació, és el cost dels talls de tall, que és el cost de les plaquetes en cas d'utilitzar plaquetes intercanviables, o el cost de tota l'eina en el cas d'eines enterizas; és el temps de reposició dels talls de tall; és el temps de mecanització, és a dir, el temps durant el qual l'eina està tallant, i T és la durada o temps de vida de l'eina.

El cost horari serà major com més gran sigui el cost d'amortització de la màquina i la qualificació de la mà d'obra. Els processos que utilitzen màquines-eina de control numèric tenen un cost horari superior als processos que utilitzen màquines convencionals, però inferior als processos que utilitzen màquines especials, com les màquines de transferència ( transfert). En el mateix sentit, els temps de preparació per a un lot són més grans en una màquina de control numèric que en una màquina convencional, ja que es necessita preparar la programació de control numèric de les operacions del procés.

Els temps d'operació són menors en una màquina de control numèric que en una màquina convencional, per la qual cosa, a partir d'un determinat nombre de peces en un lot, la mecanització és més econòmica utilitzant el control numèric. Però, per lots grans, el procés és més econòmic utilitzant màquines especials, com les màquines de transferència.

# data[].attributes.attachment_link.title
Mecanització - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
La mecanització és un procés de fabricació que comprèn un conjunt d'operacions de conformació de peces mitjançant remoció de material, ja sigui per arrencada de ferritja o per abrasió. Es realitza a partir de productes semielaborats com lingots, totxos o altres peces prèviament conformades per altres processos com emmotllament o forja.

# data[].attributes.body
Aquesta indústria s'inicia quan comença la primera guerra mundial i genera també grans canvis económics, socials i tecnologics

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La producción en cadena, producción en masa, producción en serie o fabricación en serie fue un proceso revolucionario en la producción industrial cuya base es la cadena de montaje, línea de ensamblado o línea de producción; una forma de organización de la producción que delega a cada trabajador una función específica y especializada en máquinas también más desarrolladas.​

Su idea teórica nace con el taylorismo y quien tuviera la idea de ponerla en práctica, fue Ransom Olds, quien inauguró su cadena de montaje en 1901 construyendo su prototipo denominado Curved Dash.​ Sin embargo, el sistema de cadena de montaje tomó popularidad unos años después, gracias a Henry Ford, quien tomando la idea de Olds, desarrolló una cadena de montaje con una capacidad de producción superior y de la cual su producto emblemático, fue el Ford T.​ Sin embargo, esta evolución lograda a la cadena de montaje, provocaría que el público atribuya erróneamente su invención a Ford, en lugar de Olds.​ A finales del siglo XX es superada por una nueva forma de organización industrial llamada toyotismo que se ha profundizado en el siglo XXI.

La disciplina del trabajo y la búsqueda del control coetáneo, de los tiempos de producción del obrero tenían un límite objetivo en el siglo XIX. Este era que el día tiene 24 horas y la forma en que el obrero trabajaba tenía una velocidad determinada aún en gran parte por el tiempo dedicado a fabricar algún objeto. La división del trabajo no bastó para aumentar la velocidad en la producción por lo que Frederick Taylor trabajó la idea de cronómetro con el objetivo de eliminar ese "tiempo inútil" o malgastado en el proceso productivo.

La organización del trabajo taylorista redujo efectivamente los costos de las fábricas pero se desentendió del salario de los obreros. Eso dio inicio a numerosas huelgas y descontento generalizado del proletariado con el modelo, cosa que Henry Ford corrigió y con esto logró también una visible transformación social. El taylorismo ha recibido críticas y, también, ha sido bien valorado. La evolución de este modelo productivo se continuaría en el toyotismo.

# data[].attributes.attachment_link.description
La producción en cadena, producción en masa, producción en serie o fabricación en serie fue un proceso revolucionario en la producción industrial cuya base es la cadena de montaje, línea de ensamblado o línea de producción; una forma de organización de la producción que delega a cada trabajador una función

# data[].attributes.attachment_link.title
Electricitat - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
En física, l' electricitat és un terme genèric que engloba tot un conjunt de fenòmens que són la manifestació de la presència d'un moviment de càrregues elèctriques. Podem aplicar el terme electricitat a fenòmens prou coneguts com el llamp o l' electricitat estàtica però també a d'altres com el camp electromagnètic o la inducció electromagnètica.

# data[].attributes.body
Desenvolupament dels sistemes informàtics i ordinadors.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La automatización industrial ( automatización: del griego antiguo auto, 'guiado por uno mismo') es el uso de sistemas o elementos computarizados, electromecánicos, electroneumáticos y electrohidráulicos para fines industriales. Como una disciplina de la ingeniería más amplia que un sistema de control, abarca la instrumentación industrial, que incluye los sensores, los transmisores de campo, los sistemas de control y supervisión, los sistemas de transmisión y recolección de datos y las aplicaciones de software en tiempo real para supervisar y controlar las operaciones de plantas o procesos industriales.

La automatización, como su nombre lo indica, es poder hacer que algo se controle de forma autónoma o semi autónoma. Generalmente para lograrlo se necesita la ayuda de cinco elementos, ya sea creados por los seres humanos o provenientes de la naturaleza (mecánico, hidráulico, neumático, eléctrico, electrónico analógico o digital), que dependerán del presupuesto para automatizar, por razones lógicas de seguridad y rendimiento del mismo.[cita requerida]

Ahora bien, ¿físicamente cómo se ve un sistema automatizado? La respuesta que se nos viene a la mente a la mayoría son brazos robóticos de ensamblaje y cosas demasiado sofisticadas, pero en verdad puede ser cualquier cosa que se imagine con algunos de los elementos dichos, un claro ejemplo puede ser que una puerta se cierre automáticamente de la forma que se desee, si se hace de forma neumática sería necesario un compresor, un pistón acoplado a la puerta y algo que accione dicho pistón, y si fuese eléctrico con motores e interruptores. Otro ejemplo básico es un elevador.

En la industria como en cualquier caso en que se necesite automatizar no solo es necesario que la máquina o lo que fuere cumpla con su rol, sino también que sea seguro y preciso; un brazo robótico de ensamblaje tiene que tener una gran precisión; un elevador tiene que ser seguro, por ejemplo si alguien está ingresando al elevador no tiene que moverse si una persona llamase el elevador en otro piso.

¿Para qué alguien querría un sistema semi automatizado? Es cómodo que algún aparato haga las cosas sin que haya que estar presentes para ejecutarlo, pero a veces es importante tener algún tipo de control sobre lo que hace una máquina; así, en un tren subterráneo se puede hacer que acelere y frene en las paradas, pero si alguien por algún motivo termina entre las vías al sistema automatizado no le interesará, ya que no está diseñado para ello, y ahí es donde el maquinista puede actuar.

Las primeras máquinas simples sustituían una forma de esfuerzo en otra forma que fueran manejadas por el ser humano, tal como levantar un objeto pesado con un sistema de poleas o con una palanca. Posteriormente las máquinas fueron capaces de sustituir la energía humana o animal por formas naturales de energía renovable, tales como el viento, las mareas, o un flujo de agua.

Todavía después, algunas formas de automatización fueron controlados por mecanismos de relojería o dispositivos similares utilizando algunas formas de fuentes de poder artificiales -algún resorte, un flujo canalizado de agua o vapor para producir acciones simples y repetitivas, tal como figuras en movimiento, creación de música, o juegos. Dichos dispositivos caracterizaban a figuras humanas, fueron conocidos como autómatas y datan posiblemente desde el año 300 AC.

En 1801, la patente de un telar automático utilizando tarjetas perforadas fue dada a Joseph Marie Jacquard, quien revolucionó la Industria textil.

La parte más visible de la automatización actual puede ser la robótica industrial. Algunas ventajas son repetitividad, control de calidad más estrecho, mayor eficiencia, integración con sistemas empresariales, incremento de productividad, y reducción de trabajo humano. Algunas desventajas son requerimientos de un gran capital, decremento severo en la flexibilidad, y un incremento en la dependencia del mantenimiento y reparación. Por ejemplo, Japón ha tenido necesidad de retirar muchos de sus robots industriales cuando encontraron que eran incapaces de adaptarse a los cambios dramáticos de los requerimientos de producción, no siendo posible justificar sus altos costos iniciales.

Ya en el siglo XX comenzó a desarrollarse una diferenciación entre la primera revolución industrial, cuyo núcleo estaba centrado en la mecanización ( máquina de vapor, telar mecánico) y se inició a fines del S. XVIII y lo que se llamó recientemente la segunda revolución industrial (en la segunda mitad del siglo XX) que se centraba en torno a la automatización de la industria (​

La automatización había existido por muchos años en una escala pequeña, y para mediados del siglo XX aún utilizaba mecanismos simples para automatizar tareas sencillas de manufactura. El concepto solamente llegó a ser realmente práctico con la adición (y evolución) de las computadoras digitales, cuya flexibilidad permitió manejar cualquier clase de tarea. Las computadoras digitales con la combinación requerida de velocidad, poder de cómputo, precio y tamaño, como para ser aplicadas en la industria, empezaron a aparecer en la década de los años 1960. Antes de ese tiempo, las computadoras industriales eran exclusivamente computadoras analógicas y computadoras híbridas. Desde entonces las computadoras digitales tomaron el control de la mayoría de las tareas simples, repetitivas, tareas semiespecializadas y especializadas, con algunas excepciones notables en la producción e inspección de alimentos. Como un famoso dicho anónimo dice, "para muchas y muy cambiantes tareas, es difícil reemplazar a los seres humanos, quienes son fácilmente vueltos a entrenar dentro de un amplio rango de tareas, más aún, son producidos a bajo costo por personal sin entrenamiento".

Existen muchos trabajos que no presentan el riesgo inmediato de la automatización. Ningún dispositivo que haya sido inventado puede competir, en la precisión y certeza en muchas tareas, contra el ojo humano; tampoco contra el oído humano. Cualquier persona puede identificar y distinguir mayor cantidad de esencias que cualquier dispositivo automático. Las habilidades para el patrón de reconocimiento humano, reconocimiento de lenguaje y producción de lenguaje se encuentran más allá de cualquier expectativa de los ingenieros de automatización.

Electricidad industrial.

Neumática industrial.

Oleohidráulica industrial.

Autómatas programables.

Comunicaciones industriales.

Robótica industrial.

Existe un concepto fundamental y muy actual en torno a la automatización industrial y es el de DCS ( sistemas de control distribuido). Un sistema de control distribuido está formado por varios niveles de automatización que van desde un mínimo de 3 hasta 5. Los mismos se denominan: nivel de campo (donde se encuentran los sensores y actuadores), nivel de control (donde se encuentran los PLCs o las Estaciones de Automatización), nivel de supervisión (donde se encuentran las Estaciones de Operación y los Servidores de Proceso), nivel MES (donde se encuentran PCs con softwares especializados para la distribución de toda la información de planta así como la generación de reportes)y el nivel ERP (donde se encuentran igualmente PCs con softwares especializados para la planificación y administración de la producción de toda la industria o empresa).

Se utilizan computadoras especializadas y tarjetas de entradas y salidas tanto analógicas como digitales para leer entradas de campo a través de sensores y para generar, a través de su programa, salidas hacia el campo a través de actuadores. Esto conduce para controlar acciones precisas que permitan un control estrecho de cualquier proceso industrial. (Se temía que estos dispositivos fueran vulnerables al error del año 2000, con consecuencias catastróficas, ya que son tan comunes dentro del mundo de la industria).

Las interfaces hombre-máquina (HMI) o interfaces hombre-computadora (CHI) suelen emplearse para comunicarse con los PLCs y con otras computadoras, para labores tales como introducir y monitorear temperaturas o presiones para controles automáticos o respuesta a mensajes de alarma. El personal de servicio que monitorea y controla estas interfaces son conocidos como ingenieros de estación y el personal que opera directamente en la HMI o SCADA (Sistema de Control y Adquisición de Datos) es conocido como personal de operación.

Otra forma de automatización que involucra computadoras es la prueba de automatización, donde las computadoras controlan un equipo de prueba automático que es programado para simular seres humanos que prueban manualmente una aplicación. Esto es acompañado por lo general de herramientas automáticas para generar instrucciones especiales (escritas como programas de computadora) que direccionan al equipo automático en prueba en la dirección exacta para terminar las pruebas.

Un estudio realizado por dos profesores de la Universidad de Ball State reveló que entre 2000 y 2010, alrededor del 87% de las pérdidas de empleos en la industria manufacturera norte-americana se debían al incremento en la eficiencia de las fábricas, proveniente de la automatización y una mejor tecnología. Solamente 13% de las pérdidas de puestos de trabajo se debieron al comercio, de acuerdo con CNN. ​

Con la aceleración en la adopción de la tecnología de inteligencia artificial se espera que más personas sean desplazadas por la automatización en el futuro próximo; lo cual ha generado una discusión intensa de política pública en 2017. Bill Gates, el fundador de Microsoft, ha defendido la idea de que los robots deben pagar impuestos para compensar por el desempleo tecnológico. Por otro lado, Lawrence Summers, economista americano, contestó a Bill Gates diciendo que cobrar impuestos de una actividad que genera riqueza no sería lógico, y lo que habría que hacer para enfrentar la pérdida de empleos, es invertir recursos en educación y re-entrenamiento ¿Deben pagar impuestos los robots?.

Minería automatizada

La minería automatizada implica la eliminación del trabajo humano del proceso minero.​ La industria minera está en la transición hacia la automatización. La minería automatizada es un término general que se refiere a dos tipos de tecnología. El primer tipo se refiere a la automatización de procesos y software; el segundo tipo se ocupa de aplicar la tecnología robótica a los vehículos y equipos mineros.

Automatización de los procesos de negocio

La automatización de los procesos de negocio​ es la automatización industrial de los procesos de negocio complicados​ a través de la habilitación de tecnología. Se puede optimizar un negocio para hacerlo más sencillo,​ lograr transformación digital, aumentar calidad en el servicio, mejorar los servicios repartidos o contener los costos. Automatización de los procesos de negocio puede conseguir la integración de applicaciones, la reestructuración de la fuerza laboral y usar software de aplicación a través de toda la organización. Se puede implementar la automatización de los procesos de negocio en varias áreas que incluyen mercadotecnia,​ ventas​ y flujo de trabajo.​

Platooning es la construcción de una autovía automatizada.​ El platooning reduce la distancia entre vehículos empleando para ello enganches electrónicos, y también, posiblemente dispositivos mecánicos. Este mecanismo permite que los vehículos engarzados puedan acelerar o frenar síncronamente, de tal forma que se elimina la distancia de reacción necesaria para los humanos, permitiendo insertar una mayor cantidad de vehículos en las carreteras. La puesta en circulación de este sistema de transporte necesita de la adquisición de nuevos vehículos o de la modificación de los actuales para que pueda implementarse en ellos el platooning. Los vehículos inteligentes permitirán, debido a sus sistemas de inteligencia artificial a bordo, incluirse o abandonar los platoons.

# data[].attributes.attachment_link.description
La automatización industrial ( automatización: del griego antiguo auto, 'guiado por uno mismo') es el uso de sistemas o elementos computarizados, electromecánicos, electroneumáticos y electrohidráulicos para fines industriales.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La electrónica es una rama de la física aplicada que comprende la física, la ingeniería, la tecnología y las aplicaciones que tratan con la emisión, el flujo y el control de los electrones u otras partículas cargadas eléctricamente- en el vacío y la materia.​ La identificación del electrón en 1897, junto con la invención del tubo de vacío, que podía amplificar y rectificar pequeñas señales eléctricas, inauguraron el campo de la electrónica y la edad del electrón.​

La electrónica trata con circuitos eléctricos que involucran componentes eléctricos activos como tubos de vacío, transistores, diodos, circuitos integrados, optoelectrónica y sensores, asociados con componentes eléctricos pasivos y tecnologías de interconexión. Generalmente los dispositivos electrónicos contienen circuitos que consisten principalmente, o exclusivamente, en semiconductores activos complementados con elementos pasivos; tal circuito se describe como un circuito electrónico.

El comportamiento no lineal de los componentes activos y su capacidad para controlar los flujos de electrones hace posible la amplificación de señales débiles. La electrónica es ampliamente utilizada en el procesamiento de datos, en las telecomunicaciones y en el procesamiento de señales. La capacidad de los dispositivos electrónicos para actuar como interruptores hace posible el procesamiento digital de la información. Las tecnologías de interconexión, como los circuitos impresos, la tecnología de empaquetado electrónico y otras formas variadas de infraestructuras de comunicación, completan la funcionalidad del circuito y transforman los componentes electrónicos mixtos en un sistema de trabajo regular, llamado sistema electrónico; son ejemplos las computadoras o los sistemas de control. Un sistema electrónico puede ser un dispositivo independiente o un componente de otro sistema diseñado.

La ciencia y tecnología eléctricas y electromecánicas se ocupan de la generación, distribución, conmutación, almacenamiento y conversión de la energía eléctrica hacia y desde otras formas de energía (usando cables, motores, generadores, baterías, interruptores, relés, transformadores, resistencias y otros componentes pasivos) . Esta distinción comenzó alrededor de 1906 con la invención de Lee De Forest del triodo, que hizo posible la amplificación eléctrica de señales de radio y señales de audio débiles con un dispositivo no mecánico. Hasta 1950, este campo se denominaba "tecnología de radio" porque su aplicación principal era el diseño y la teoría de transmisores de radio, receptores y tubos de vacío.

Actualmente, la mayoría de los dispositivos electrónicos​ usan componentes semiconductores para realizar el control de los electrones. El estudio de los dispositivos semiconductores y la tecnología relacionada se considera una rama de la física del estado sólido, mientras que el diseño y la construcción de los circuitos electrónicos para resolver problemas prácticos concierne a la ingeniería electrónica. Este artículo se centra en los aspectos de la ingeniería de la electrónica.

La electrónica tiene las siguientes ramas:

Edison fue el primero que observó en 1883 la emisión termoiónica o efecto Edison,​ al colocar una lámina dentro de una bombilla para evitar el ennegrecimiento que producía en la ampolla de vidrio el filamento de carbón. Cuando se polarizaba positivamente la lámina metálica respecto al filamento, se producía una pequeña corriente entre el filamento y la lámina. Este hecho se producía porque los electrones de los átomos del filamento, al recibir una gran cantidad de energía en forma de calor, escapaban de la atracción del núcleo (emisión termoiónica) y, atravesando el espacio vacío dentro de la bombilla, eran atraídos por la polaridad positiva de la lámina.

El ingeniero británico sir John Ambrose Fleming (1849-1945) aplicó el efecto Edison a un tubo para detectar las ondas hertzianas e inventó así el diodo,​ primer tubo electrónico en el que se había hecho el vacío y en cuyo interior existía un ánodo (electrodo positivo) y un cátodo (electrodo negativo). Al alcanzar el estado de incandescencia, el cátodo emitía electrones con carga negativa que eran atraídos por el ánodo; es decir, el diodo actuaba como una válvula que solo dejaba pasar la corriente en un sentido.

El otro gran paso lo dio Lee De Forest cuando inventó el triodo en 1906.​ Este dispositivo es básicamente como el diodo de vacío, pero se le añadió una rejilla de control situada entre el cátodo y la placa, con el objeto de modificar la nube electrónica del cátodo, variando así la corriente de placa. Este fue un paso muy importante para la fabricación de los primeros amplificadores de sonido, receptores de radio, televisores, etc.

Lee De Forest es considerado el "padre de la electrónica", ya que antes del triodo, solo se podía convertir la corriente alterna en corriente directa o continua, o sea, solo se construían las fuentes de alimentación, pero con la creación del triodo de vacío, vino la amplificación de todo tipo de señales, sobre todo la de audio, la radio, la TV y todo lo demás, esto hizo que la industria de estos equipos tuvieran un repunte tan grande que ya para las décadas superiores a 1930 se acuñara la palabra por primera vez de "electrónica" para referirse a la tecnología de estos equipos emergentes.

Conforme pasaba el tiempo, las válvulas de vacío se fueron perfeccionando y mejorando, apareciendo otros tipos, como los tetrodos (válvulas de cuatro electrodos), los pentodos (cinco electrodos), otras válvulas para aplicaciones de alta potencia, etc. Dentro de los perfeccionamientos de las válvulas se encontraba su miniaturización.

Pero fue definitivamente con el transistor, aparecido de la mano de Bardeen y Brattain, de la Bell Telephone Company, en 1948, cuando se permitió aún una mayor miniaturización de aparatos tales como las radios. El transistor de unión apareció algo más tarde, en 1949. Este es el dispositivo utilizado actualmente para la mayoría de las aplicaciones de la electrónica. Sus ventajas respecto a las válvulas son entre otras: menor tamaño y fragilidad, mayor rendimiento energético, menores voltajes de alimentación, etc. El transistor no funciona en vacío como las válvulas, sino en un estado sólido semiconductor ( silicio), razón por la que no necesita centenares de voltios para funcionar. A pesar de la expansión de los semiconductores, todavía se siguen utilizando las válvulas en pequeños círculos audiófilos, porque constituyen uno de sus mitos​ más extendidos.

El transistor tiene tres terminales (el emisor, la base y el colector) y se asemeja a un triodo: la base sería la rejilla de control, el emisor el cátodo, y el colector la placa. Polarizando adecuadamente estos tres terminales se consigue controlar una gran corriente de colector a partir de una pequeña corriente de base.

En 1958 se desarrolló el primer circuito integrado, que alojaba seis transistores en un único chip. En 1970 se desarrolló el primer microprocesador, Intel 4004. En la actualidad, los campos de desarrollo de la electrónica son tan vastos que se ha dividido en varias disciplinas especializadas. La mayor división es la que distingue la electrónica analógica de la electrónica digital.

La electrónica es, por tanto, una de las ramas de la ingeniería con mayor proyección en el futuro, junto con la informática.

La electrónica desarrolla en la actualidad una gran variedad de tareas. Los principales usos de los circuitos electrónicos son el control, el procesamiento, la distribución de información, la conversión y la distribución de la energía eléctrica. Estos usos implican la creación o la detección de campos electromagnéticos y corrientes eléctricas. Entonces se puede decir que la electrónica abarca en general las siguientes áreas de aplicación:

Un sistema electrónico es un conjunto de circuitos que interactúan entre sí para obtener un resultado. Una forma de entender los sistemas electrónicos consiste en dividirlos en las siguientes partes:

1. Entradas o Inputs - Sensores (o transductores) electrónicos o mecánicos que toman las señales (en forma de temperatura, presión, etc.) del mundo físico y las convierten en señales de corriente o voltaje. Ejemplo: El termopar, la fotoresistencia para medir la intensidad de la luz, etc.

2. Circuitos de procesamiento de señales - Consisten en artefactos electrónicos conectados juntos para manipular, interpretar y transformar las señales de voltaje y corriente provenientes de los transductores.

3. Salidas u Outputs - Actuadores u otros dispositivos (también transductores) que convierten las señales de corriente o voltaje en señales físicamente útiles. Por ejemplo: un display que nos registre la temperatura, un foco o sistema de luces que se encienda automáticamente cuando esté oscureciendo.

Básicamente son tres etapas: La primera (transductor), la segunda (circuito procesador) y la tercera (circuito actuador).

Como ejemplo supongamos un televisor. Su entrada es una señal de difusión recibida por una antena o por un cable. Los circuitos de procesado de señales del interior del televisor extraen la información sobre el brillo, el color y el sonido de esta señal. Los dispositivos de salida son un tubo de rayos catódicos o monitor LCD que convierte las señales electrónicas en imágenes visibles en una pantalla y unos altavoces.

Otro ejemplo puede ser el de un circuito que ponga de manifiesto la temperatura de un proceso, el transductor puede ser un termopar, el circuito de procesamiento se encarga de convertir la señal de entrada en un nivel de voltaje (comparador de voltaje o de ventana) en un nivel apropiado y mandar la información decodificándola a un display donde nos dé la temperatura real y si esta excede un límite preprogramado activar un sistema de alarma (circuito actuador) para tomar las medida pertinentes.

Es la representación de un fenómeno físico o estado material a través de una relación establecida; las entradas y salidas de un sistema electrónico serán señales variables entre sí.

En electrónica se trabaja con variables que toman la forma de tensión o corriente estas se pueden denominar señales. Las señales primordialmente pueden ser de dos tipos:

Variable analógica-Son aquellas que pueden tomar un número infinito de valores comprendidos entre dos límites. La mayoría de los fenómenos de la vida real dan señales de este tipo (presión, temperatura, etc.).

Variable digital- También llamadas variables discretas, entendiéndose por estas, las variables que pueden tomar un número finito de valores. Por ser de fácil realización los componentes físicos con dos estados diferenciados, es este el número de valores utilizado para dichas variables, que por lo tanto son binarias. Siendo estas variables más fáciles de tratar (en lógica serían los valores V y F) son los que generalmente se utilizan para relacionar varias variables entre sí y con sus estados anteriores.

Es la diferencia de potencial generada entre los extremos de un componente o dispositivo eléctrico. También podemos decir que es la energía capaz de poner en movimiento los electrones libres de un conductor o semiconductor. La unidad de este parámetro es el voltio (V). Existen dos tipos de tensión: la continua y la alterna.

Voltaje continuo (VDC)-Es aquel que tiene una polaridad definida, como la que proporcionan las pilas, baterías y fuentes de alimentación.

Voltaje alterno (VAC)-Es aquel cuya polaridad va cambiando o alternando con el transcurso del tiempo. Las fuentes de voltaje alterno más comunes son los generadores y las redes de energía doméstica.

Es el flujo de electrones libres a través de un conductor o semiconductor en un sentido. La unidad de medida de este parámetro es el amperio (A). Al igual que existen voltajes continuas o alternas, las corrientes también pueden ser continuas o alternas, dependiendo del tipo de voltaje que se utiliza para generar estos flujos de corriente.

Es la propiedad física mediante la cual los materiales tienden a oponerse al flujo de la corriente. La unidad de este parámetro es el ohmio (Ω). La propiedad inversa es la conductancia eléctrica.

Se denomina circuito electrónico a una serie de elementos o componentes eléctricos (tales como resistencias, inductancias, condensadores y fuentes) o electrónicos, conectados eléctricamente entre sí con el propósito de generar, transportar o modificar señales electrónicas. Los circuitos electrónicos o eléctricos se pueden clasificar de varias maneras:

Circuitos analógicos

La mayoría de los aparatos electrónicos de analógica, como los receptores de radio, se construyen a partir de combinaciones de unos pocos tipos de circuitos básicos. Los circuitos analógicos utilizan un rango continuo de voltaje o corriente en lugar de niveles discretos como en los circuitos digitales.

El número de circuitos analógicos diferentes que se han ideado hasta ahora es enorme, sobre todo porque un "circuito" puede definirse como cualquier cosa, desde un solo componente hasta sistemas que contienen miles de componentes.

Los circuitos analógicos se denominan a veces circuitos lineales aunque se utilizan muchos efectos no lineales en los circuitos analógicos, como mezcladores, moduladores, etc. Algunos buenos ejemplos de circuitos analógicos son los amplificadores de tubos de vacío y transistores, los amplificadores operacionales y los osciladores.

Rara vez se encuentran circuitos modernos que sean totalmente analógicos. Hoy en día, los circuitos analógicos pueden utilizar técnicas digitales o incluso de microprocesador para mejorar su rendimiento. Este tipo de circuito suele denominarse "de señal mixta" en lugar de analógico o digital.

A veces puede resultar difícil diferenciar los circuitos analógicos de los digitales, ya que tienen elementos de funcionamiento tanto lineal como no lineal. Un ejemplo es el comparador, que recibe un rango continuo de tensión pero solo emite uno de los dos niveles de un circuito digital. Del mismo modo, un amplificador de transistor sobrecargado puede adoptar las características de un interruptor controlado que tiene esencialmente dos niveles de salida. De hecho, muchos circuitos digitales se implementan como variaciones de circuitos analógicos similares a este ejemplo... después de todo, todos los aspectos del mundo físico real son esencialmente analógicos, por lo que los efectos digitales solo se realizan restringiendo el comportamiento analógico.

Circuitos digitales

Los circuitos digitales son circuitos eléctricos basados en un número de niveles de tensión discretos. Los circuitos digitales son la representación física más común del álgebra booleana, y son la base de todos los ordenadores digitales. Para la mayoría de los ingenieros, los términos "circuito digital", "sistema digital" y "lógica" son intercambiables en el contexto de los circuitos digitales. La mayoría de los circuitos digitales utilizan un sistema binario con dos niveles de tensión denominados "0" y "1". A menudo, el "0" lógico es un voltaje más bajo y se denomina "Bajo", mientras que el "1" lógico se denomina "Alto". Sin embargo, algunos sistemas utilizan la definición inversa ("0" es "Alto") o se basan en la corriente. A menudo, el diseñador de la lógica puede invertir estas definiciones de un circuito a otro, según le convenga para facilitar su diseño. La definición de los niveles como "0" o "1" es arbitraria.

La lógica ternaria (con tres estados) (con tres estados) se ha estudiado la lógica, y se han hecho algunos prototipos de ordenadores.

Los ordenadores, los relojes electrónicos y los controladores lógicos programables, utilizados para controlar los procesos industriales, están construidos con circuitos digitales. Los Procesadores de señales digitales son otro ejemplo.

El calor generado por los circuitos electrónicos debe disiparse para evitar fallos inmediatos y mejorar la fiabilidad a largo plazo. La disipación del calor se consigue principalmente por conducción/convección pasiva. Los medios para lograr una mayor disipación incluyen disipador de calor y ventiladores para la refrigeración por aire, y otras formas de refrigeración de ordenadores como la refrigeración líquida. Estas técnicas utilizan la convección, la conducción y la radiación de la energía térmica.

El ruido electrónico se define​ como "las perturbaciones no deseadas superpuestas a una señal útil que tienden a oscurecer su contenido informativo". El ruido no es lo mismo que la distorsión de la señal causada por un circuito. El ruido está asociado a todos los circuitos electrónicos. El ruido puede ser generado electromagnéticamente o térmicamente, lo que puede disminuirse bajando la temperatura de funcionamiento del circuito. Otros tipos de ruido, como el ruido de disparo no pueden eliminarse, ya que se deben a limitaciones en las propiedades físicas.

Los métodos matemáticos son parte integral del estudio de la electrónica. Para llegar a dominar la electrónica es necesario también dominar las matemáticas del análisis de circuitos.

El análisis de circuitos es el estudio de los métodos de resolución de sistemas generalmente lineales para variables desconocidas, como el voltaje en un determinado nodo o la corriente a través de un determinado camino de un red. Una herramienta analítica habitual para ello es el simulador de circuitos SPICE.

También es importante para la electrónica el estudio y la comprensión de la teoría del campo electromagnético.

Debido a la compleja naturaleza de la teoría de la electrónica, la experimentación en el laboratorio es una parte importante del desarrollo de dispositivos electrónicos. Estos experimentos se utilizan para probar o verificar el diseño del ingeniero y detectar errores. Históricamente, los laboratorios de electrónica han consistido en dispositivos y equipos electrónicos ubicados en un espacio físico, aunque en años más recientes la tendencia ha sido hacia el de simulación de laboratorios de electrónica, como CircuitLogix, Multisim y PSpice.

Los ingenieros electrónicos actuales tienen la capacidad de diseñar circuitos utilizando bloques de construcción prefabricados como fuentes de alimentación, semiconductores (es decir, dispositivos semiconductores, como transistores) y circuitos integrados. Los programas de software de automatización del diseño electrónico incluyen programas de captura de esquemas y programas de diseño de circuitos impresos. Los nombres más populares en el mundo del software EDA son NI Multisim, Cadence ( ORCAD), EAGLE PCB y Schematic, Mentor (PADS PCB y LOGIC Schematic), Altium (Protel), LabCentre Electronics (Proteus), gEDA, KiCad y muchos otros.

A lo largo de los años se han utilizado muchos métodos diferentes para conectar los componentes. Por ejemplo, la electrónica primitiva utilizaba a menudo cableado punto a punto con componentes fijados a tableros de madera para construir circuitos. Otros métodos utilizados eran el Cordwood construction y el wire wrap. En la actualidad, la mayoría de los aparatos electrónicos utilizan placas de circuito impreso fabricadas con materiales como FR4, o el más barato (y menos resistente) papel aglomerado con resina sintética ( SRBP, también conocido como Paxoline/Paxolin (marcas comerciales) y FR2), caracterizado por su color marrón. La preocupación por la salud y el medio ambiente en relación con el ensamblaje de productos electrónicos ha aumentado en los últimos años, especialmente en el caso de los productos destinados a la Unión Europea.

El diseño de sistemas electrónicos se ocupa de las cuestiones de diseño multidisciplinar de dispositivos y sistemas electrónicos complejos, como los teléfonos móviles y los ordenadores. El tema abarca un amplio espectro, desde el diseño y el desarrollo de un sistema electrónico hasta el aseguramiento de su correcto funcionamiento, vida útil y reciclaje.​ El diseño de sistemas electrónicos es, por tanto, el proceso de definición y desarrollo de dispositivos electrónicos complejos para satisfacer los requisitos especificados del usuario.

Para la síntesis de circuitos electrónicos se utilizan componentes electrónicos e instrumentos electrónicos. A continuación se presenta una lista de los componentes e instrumentos más importantes en la electrónica, seguidos de su uso más común:

Altavoz: reproducción de sonido.

Cable: conducción de la electricidad.

Conmutador: reencaminar una entrada a una salida elegida entre dos o más.

Interruptor: apertura o cierre de circuitos, manualmente.

Pila o batería: acumulador de energía eléctrica.

Transductor: transformación de una magnitud física en una eléctrica.

Visualizador: muestra de datos o imágenes.

Dispositivos analógicos (algunos ejemplos)

Amplificador operacional: amplificación, regulación, conversión de señal, conmutación.

Capacitor: almacenamiento de energía, filtrado, adaptación impedancias.

Diodo: rectificación de señales, regulación, multiplicador de tensión.

Diodo Zener: regulación de tensiones.

Inductor: adaptación de impedancias.

Potenciómetro: variación de la corriente eléctrica o la tensión.

Relé: apertura o cierre de circuitos mediante señales de control.

Resistor: división de intensidad o tensión, limitación de intensidad.

Transistor: amplificación, conmutación.

Dispositivos digitales

Dispositivos de potencia

Los equipos de medición de electrónica se utilizan para crear estímulos y medir el comportamiento de los dispositivos bajo prueba (DUT por sus siglas en inglés). La medición de magnitudes mecánicas, térmicas, eléctricas y químicas se realiza empleando dispositivos denominados sensores y transductores. El sensor es sensible a los cambios de la magnitud a medir, como una temperatura, una posición o una concentración química. El transductor convierte estas mediciones en señales eléctricas, que pueden alimentar a instrumentos de lectura, registro o control de las magnitudes medidas. Los sensores y transductores pueden funcionar en ubicaciones alejadas del observador, así como en entornos inadecuados o impracticables para los seres humanos.

Algunos dispositivos actúan de forma simultánea como sensor y transductor. Un termopar consta de dos uniones de diferentes metales que generan una pequeña tensión que depende del diferencial término entre las uniones. El termistor es una resistencia especial, cuyo valor de resistencia varía según la temperatura. Un reóstato variable puede convertir el movimiento mecánico en señal eléctrica. Para medir distancias se emplean condensadores de diseño especial, y para detectar la luz se utilizan fotocélulas. Para medir velocidades, aceleración o flujos de líquidos se recurre a otro tipo de dispositivos. En la mayoría de los casos, la señal eléctrica es débil y debe ser amplificada por un circuito electrónico. A continuación se presenta una lista de los equipos de medición más importantes:

# data[].attributes.attachment_link.title
Electrónica - Wikipedia, la enciclopedia libre

# data[].attributes.attachment_link.description
La electrónica es una rama de la física aplicada que comprende la física, la ingeniería, la tecnología y las aplicaciones que tratan con la emisión, el flujo y el control de los electrones u otras partículas cargadas eléctricamente- en el vacío y la materia.​ La identificación del electrón en 1897,

# data[].attributes.body
Es reorganitzen els processos productius, es reavalua i es redisenya. Les màquines s'equipen amb eines digitals.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Un sistema ciberfísic (en anglès cyberphysical system o CPS) és un sistema informàtic en el qual un mecanisme està controlat o monitoritzat per un ordinador mitjançant l'ús d' algorismes. En aquests, els components físics i de programari estan profundament entrellaçats, de manera que són capaços d'operar en diferents escales espacials i temporals ja que presenten múltiples modalitats de comportament que interectuen entre si de manera que canvien segons el context. Alguns exemples de CPS inclouen xarxes intel·ligents, automòbils autònoms, seguiment o monitoratge en medicina, sistemes de control industrial, sistemes de robòtica i aviònica amb pilot automàtic, etc.

Els sistemes ciberfísics impliquen enfocaments transdisciplinaris que fusionen la teoria de la cibernètica, la mecatrònica, el disseny, la visió artificial i la ciència dels processos. El control de processos es denomina, sovint, sistemes incrustats. En aquests, l'èmfasi tendeix a trobar-se més en els elements computacionals i menys en un intens vincle entre els elements computacionals i físics. Els sistemes ciberfísics són similars a l' Internet de les coses (IoT), compartint la mateixa arquitectura bàsica però presenten una combinació i coordinació més alta entre elements físics i computacionals.

Els precursors dels sistemes ciberfísics es poden trobar en àrees tan diverses com l' aeroespacial, l' automoció, els processos químics, les infraestructures civils, l' energia, la salut, la fabricació, el transport, l' entreteniment i els electrodomèstics.

A diferència dels sistemes incrustats més tradicionals, un CPS complet es dissenya normalment com una xarxa d' elements interactius amb entrada i sortida física en lloc de ser dispositius independents. La noció està estretament lligada a conceptes de robòtica i xarxes de sensors amb mecanismes d'intel·ligència propis de la intel·ligència computacional que lideren el camí. Els progressos en ciència i enginyeria milloren el vincle entre els elements computacionals i físics mitjançant mecanismes intel·ligents, augmentant l'adaptabilitat, l'autonomia, l'eficiència, la funcionalitat, la fiabilitat, la seguretat i la usabilitat dels sistemes ciberfísics. Això ampliarà el potencial d'aquests en diverses direccions, incloent: intervenció (per exemple, evitar col·lisions); precisió (per exemple, cirurgia robòtica i fabricació a nivell nano); operació en entorns perillosos o inaccessibles (per exemple, cerca i rescat, extinció d'incendis i exploració d'aigües profundes); coordinació (per exemple, control del trànsit aeri, lluita bèl·lica); eficiència (per exemple, edificis amb energia nul·la); i augment de les capacitats humanes (per exemple, en la supervisió i el lliurament de la salut).

A més, aquests permeten adoptar una major capacitat d'interconnexió, adaptabilitat, seguretat i major velocitat d'intercanvi d'informació, cosa que pot ajudar en millorar la competitivitat de les empreses.

Un repte en el desenvolupament de sistemes incrustats i ciberfísics són les grans diferències en la pràctica del disseny entre les diverses disciplines d'enginyeria implicades, com ara el programari i l' enginyeria mecànica. A més, a dia d'avui, no hi ha cap "llenguatge" en termes pràctics sobre disseny que sigui comú a totes les disciplines implicades en els sistemes ciberfísics. Avui en dia, en un mercat on se suposa que la innovació ràpida és essencial, els enginyers de totes les disciplines han de ser capaços d'explorar dissenys de sistemes de manera col·laborativa, assignant responsabilitats a elements físics i de programari i analitzant les compensacions entre ells. Els avenços recents mostren que l'acoblament de disciplines mitjançant la simulació conjunta permetrà que les disciplines cooperin sense aplicar noves eines o mètodes de disseny. Resultats del projecte MODELISAREl demostra que aquest enfocament és viable proposant un nou estàndard per a la simulació conjunta en forma d'interfície de maqueta funcional.

Aplicacions

Programari: els sistemes ciberfísics afectaran directament a aquest però per millorar-lo. S'aconseguiran programes amb major intel·ligència, dinàmica i flexibilitat gràcies a l'optimització dels processos.

Núvol i serveis cloud: els aportarà una dimensió més important degut a que es permetrà executar sistemes de computació ubics amb major adaptació.

Els serveis basats en el programari dispoasaran de més capacitats d'infraestructura i generaran aplicacions i productes de majors prestacions que les actuals.

Big Data: major importància gràcies a la major inteconnexió de dispositius. Cada vegada les dades es podran distribuir i processar a major velocitat, en major quantitat i amb més seguretat.

Els sistemes ciberfísics tindran un impacte directe en les empreses ja que es podrà disposar d'un intercanvi d'informació més ràpid i una capacitat d'adaptació més alta. Això podria donar-los cert avantatge competitiu. Serà un recolzament tan per empreses grans, multinacionals i pimes.

Els sistemes mòbils ciberfísics, en què el sistema físic, objecte d'estudi, té una mobilitat inherent, són una important subcategoria de sistemes ciberfísics. Alguns exemples de sistemes físics mòbils inclouen la robòtica i l'electrònica transportada per humans o animals. L'augment de la popularitat dels telèfons intel·ligents ha augmentat l'interès en l'àmbit dels sistemes ciberfísics mòbils. Les plataformes per a telèfons intel·ligents fan sistemes ciberfísics mòbils ideals per diversos motius, com ara:

Recursos computacionals significatius, com ara, capacitat de processament o emmagatzematge local.

Múltiples dispositius sensorials d'entrada o sortida, com ara, pantalles tàctils, càmeres, micròfons, sensors de llum, xips GPS, altaveus i sensors de proximitat.

Múltiples mecanismes de comunicació que serveixen per a interconnectar dispositius amb Internet o altres dispositius.. Per exemple: WiFi, EDGE, 4G, Bluetooth...

Llenguatges de programació d'alt nivell que permeten el desenvolupament ràpid de programari de node CPS mòbil, com ara Java, C # o JavaScript.

Mecanismes de distribució d'aplicacions fàcilment disponibles, com ara Google Play Store o Apple App Store.

Manteniment de l'usuari final, inclosa la recàrrega freqüent de la bateria.

Per a les tasques que requereixen més recursos dels disponibles localment, un mecanisme comú per a la implementació ràpida de nodes de sistemes ciberfísics mòbils basats en telèfons intel·ligents utilitza la connectivitat de xarxa per enllaçar el sistema mòbil amb un entorn d'un servidor o un núvol, cosa que permet tasques de processament complexes que resultarien impossibles sota restriccions de recursos locals.

Exemples de sistemes ciberfísics mòbils són: aplicacions per detectar accidents de trànsit, assegurances telemàtiques, mesurar el trànsit, monitotitzar els pacients amb problemes cardíacs, rastrejar i analitzar les emissions de CO ₂ i proporcionar serveis de sensibilització situacional als primers auxili.

La National Science Foundation (NSF) dels Estats Units ha identificat els sistemes ciberfísics com una àrea clau de recerca. A partir de finals del 2006, la NSF i altres agències federals dels Estats Units van patrocinar diversos tallers sobre sistemes ciberfísics.

Les aplicacions habituals de sistemes ciberfísics solen pertànyer a sistemes autònoms habilitats per a la comunicació basats en sensors. Per exemple, moltes xarxes de sensors sense fils monitoritzen algun aspecte de l'entorn i transmeten la informació processada a un node central. Altres tipus de sistemes ciberfísics, ja comentats anteriorment, inclouen xarxes intel·ligents, sistemes d'automòbils autònoms, control mèdic, sistemes de control de processos , robòtica distribuïda i aviònica amb pilot automàtic. .

Un exemple real d'aquest sistema és el Jardí de Robots Distribuïts del MIT, en què un equip de robots cuiden un jardí de plantes de tomàquet. Aquest sistema utilitza detecció distribuïda (cada planta està equipada amb un node sensor que supervisa el seu estat), navegació, manipulació i xarxes sense fils .

Es pot trobar un focus en els aspectes del sistema de control de CPS que impregnen la infraestructura crítica en els esforços del Laboratori Nacional Idaho i dels col·laboradors que investiguen sistemes de control resistents. Aquest esforç adopta un enfocament holístic del disseny de la pròxima generació i considera els aspectes de resiliència que no estan ben quantificats, com ara la ciberseguretat, la interacció humana i les complexes interdependències.

Un altre exemple és el projecte en curs CarTel del MIT, on treballa una flota de taxis recopilant informació de trànsit en temps real a la zona de Boston. Juntament amb les dades històriques, aquesta informació s'utilitza per calcular les rutes més ràpides per a una hora determinada del dia.

Els sistemes ciberfísics són també utilitzats en xarxes elèctriques per realitzar un control avançat, especialment en el context de les xarxes intel·ligents per millorar la integració de la generació renovable distribuïda. Cal un esquema especial d'acció correctora per limitar els fluxos actuals a la xarxa quan la generació de parcs eòlics és massa elevada. Els CPS distribuïts són una solució clau per a aquest tipus de problemes.

En el camp de la indústria, els sistemes ciberfísics potenciats per les tecnologies del núvol han donat lloc a nous enfocaments que van obrir el camí cap a la indústria 4.0 com el projecte IMC-AESOP de la Comissió Europea amb socis com Schneider Electric, SAP, Honeywell, Microsoft, etc.

En el sector empresarial, podríem destacar el cas de l'empresa líder mundial en innovació de màquina-eina, DMG Dori, en la qual, gràcies als sistemes ciberfísics, els dispositius o eines d'ús industrial fabricats compten amb un estalvi del 30% en els temps de funcionament i del 50% en temps i esforç per a calcular els valors tecnològics o la recerca d'informació. En el cas espanyol, podríem parlar de l'empresa de Navarra Kunak, que aplica sistemes ciberfísics mitjançant sensors que els mateixos fabriquen i comercialitzen i permeten dotar d'intel·ligència les instal·lacions i els processos industrials, millorant el control i la productivitat d'ells mateixos. Una altra empresa seria Embeblue, que dissenya, crea i fabrica dispositius electrònics molt compactes, econòmics i amb un consum baix d'energia però amb uns sensors especialitzats juntament amb protocols de comunicació avançats, cosa que permet el seu ús en diverses àrees com la telemedicina, gestió de magatzems, etc.

# data[].attributes.attachment_link.title
Sistema ciberfísic - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Un sistema ciberfísic (en anglès cyberphysical system o CPS) és un sistema informàtic en el qual un mecanisme està controlat o monitoritzat per un ordinador mitjançant l'ús d' algorismes. En aquests, els components físics i de programari estan profundament entrellaçats, de manera que són capaços d'operar en diferents escales espacials i temporals ja que presenten múltiples modalitats de comportament que interectuen entre si de manera que canvien segons el context.

# data[].attributes.attachment_link.title
Macrodatos - Wikipedia, la enciclopedia libre

# data[].attributes.attachment_link.description
Los macrodatos,​ también llamados datos masivos, inteligencia de datos, datos a gran escala o big data (terminología en idioma inglés utilizada comúnmente) es un término que hace referencia al concepto relativo a conjuntos de datos tan grandes y complejos como para que hagan falta aplicaciones informáticas no tradicionales de procesamiento de datos para tratarlos adecuadamente.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La Internet de les coses (de l'anglès Internet of Things o IoT) es refereix, en termes d'informàtica, a una xarxa d'objectes físics de la vida quotidiana interconnectats mitjançant sensors, programari i altres tecnologies per tal d'intercanviar dades amb altres dispositius i sistemes a través d' Internet. El terme d' Internet de les coses s'atribueix a l'Auto-ID Center, que va ser fundat el 1999 i inspirat en el MIT.

La definició d' Internet de les coses ha evolucionat a causa de la convergència de múltiples tecnologies, com per exemple, anàlisis en temps real, aprenentatge automàtic, sensors de productes bàsics i sistemes incrustats. Els camps tradicionals de sistemes incrustats, xarxes de sensors sense fil, sistemes de control, automatització (inclosa la domòtica i la construcció d'edificis) i d'altres contribueixen a habilitar la Internet de les coses. Al mercat de consum, la tecnologia IoT és sinònim de productes relacionats amb el concepte de "casa intel·ligent ", que inclou dispositius i electrodomèstics (com ara aparells d'il·luminació, termòstats , sistemes i càmeres de seguretat domèstiques, etc.) que admeten un o més ecosistemes habituals i es poden controlar mitjançant dispositius associats a aquest ecosistema, com ara telèfons intel·ligents i altaveus intel·ligents. La Internet de les coses també es pot utilitzar en sistemes sanitaris.

Hi ha una sèrie preocupacions sobre els perills en el creixement de la IoT, especialment en les àrees de privadesa i seguretat, i, en conseqüència, els moviments de la indústria i del govern per abordar aquestes preocupacions han començat, inclòs el desenvolupament d'estàndards internacionals .

El concepte és molt senzill però la seva aplicació és complicada. Si tots els llibres, samarretes, llaunes o parts d'una motocicleta estiguessin equipats amb dispositius d'identificació minúsculs, la vida rutinària en el nostre planeta patiria una transformació. Desapareixerien els objectes perduts, perquè nosaltres sabríem concretament el que es consumeix a l'altra banda de la Terra. Al mateix torn, els robatoris s'extingirien, ja que coneixeríem el lloc on es troba el producte en qualsevol moment.

Si tots els objectes quotidians, des del iogurt fins a un helicòpter, estiguessin equipats amb etiquetes de ràdio, podrien ser identificats i gestionats per equips de la mateixa manera que si ho fossin per éssers humans. Amb el nou sistema de generació d'identificadors amb el protocol IPv6 es poden identificar tots els objectes, cosa que abans no era possible amb IPv4. Aquest sistema és capaç d'identificar de forma instantània qualsevol tipus d'objecte.

L'Internet de les coses podria codificar de 50 a 100.000 milions d'objectes i seguir el moviment d'aquests. Cada ésser humà es troba envoltat de 1.000 a 5.000 objectes.

El servei touchatag d' Alcatel-Lucent touchatag i el Violeta Mirror poden proporcionar una visió d'orientació pragmàtica als consumidors de l'Internet de les coses, pel que qualsevol pot enllaçar elements del món real al món en línia utilitzant les etiquetes RFID (i codis QR en el cas de touchatag).

Hi ha estimacions de 200 mil milions de dispositius connectats en un futur pròxim. El valor del mercat es projecta a 80 mil milions de dòlars.

Bill Joy va imaginar-se la comunicació D2D (de l'anglès: Device to Device, dispositiu a dispositiu) com a part de la seva estructura de les "Sis Webs" (el 1999 en el Fòrum Econòmic Mundial de Davos) però, fins a l'arribada de Kevin Ashton, la indústria no va donar una segona oportunitat a la Internet de les coses.

L'any 2009, a un article de diari RFID, "Esa cosa del 'internet de las cosas'", Ashton va fer la següent declaració:

Els ordinadors actuals -i, per tant, internet- són pràcticament dependents dels éssers humans per a demanar informació. Una majoria dels gairebé 50 petabytes (1 petabyte són 1024 terabytes) de dades disponibles a internet van ser inicialment creats per humans, a força de teclejar, pressionar un botó, prendre una imatge digital o escanejar un codi de barres. Els diagrames convencionals d' Internet deixen fora els routers més importants de tots: les persones. El problema és que les persones tenen un temps, una atenció i una precisió limitats, i no se'ls dona molt bé aconseguir informació sobre coses en el món real. I, això, és un gran obstacle. Som cossos físics, igual que el medi que ens envolta. No podem menjar bits, ni cremar-ne per resguardar-nos del fred, ni ficar-los en tancs de gas. Les idees i la informació són importants però, les coses quotidianes tenen molt més valor. Encara que, la tecnologia de la informació actual és tan dependent de les dades escrits per persones, els nostres ordinadors saben més sobre idees que sobre coses. Si existissin ordinadors que sabessin tot el que haurien de saber sobre les "coses", mitjançant l'ús de dades que ells mateixos poguessin recollir sense la nostra ajuda, nosaltres podríem monitoritzar, comptar i localitzar tot al nostre voltant, d'aquesta manera, es reduirien increïblement despeses, pèrdues i costos. Sabríem quan reemplaçar, reparar o recuperar el que fos, així com, conèixer si el seu funcionament està sent correcte. La Internet de les coses té el potencial per canviar el món tal com va fer la revolució digital fa unes dècades. Potser fins i tot fins a més.

El concepte principal d'una xarxa de dispositius intel·ligents es va discutir ja el 1982, amb una màquina expenedora de Coca-Cola modificada a la Universitat Carnegie Mellon que es va convertir en el primer aparell connectat a Internet, capaç d'informar sobre el seu inventari si les begudes acabades de carregar eren fredes o no.

El 1990, John Romkey va crear el primer dispositiu connectat, una torradora de pa que es podia encendre i apagar a través d'Internet. L'article de 1991 de Mark Weiser sobre informàtica omnipresent, " The Computer of the 21st Century", així com llocs acadèmics com UbiComp i PerCom van produir la visió contemporània de la Internet de les Coses.

Paul Saffo's va donar la primera breu descripció sobre sensors i el seu futur el 1997.

El 1994, Reza Raji va descriure el concepte a IEEE Spectrum com "(moure) petits paquets de dades a un gran conjunt de nodes, per integrar i automatitzar des de electrodomèstics fins a fàbriques senceres". Entre 1993 i 1997, diverses empreses van proposar solucions com Microsoft 's at Work o Novell 's NEST . El camp va guanyar força quan, Bill Joy va imaginar la comunicació de dispositiu a dispositiu com a part del seu marc "Six Webs", presentat al Fòrum Econòmic Mundial de Davos el 1999.

El terme Internet of Things (IoT) va ser inventat el 1999 per Kevin Ashton de Procter&Gamble. El centre d'Auto-ID del MIT, va dir que ell preferia el terme "Internet per a les coses" (Internet for things). En aquest moment, es considerava que la identificació per radiofreqüència (RFID) era essencial per a la Internet de les coses, que permetria als ordinadors gestionar totes les coses individuals.

L'any 2000 LG va anunciar que pretenia desenvolupar el primer refrigerador intel·ligent que determinaria per ell mateix si els productes del seu interior s'havien de reposar o no.

L'any 2003 es va desplegar RFID a nivell massiu en l'exèrcit dels Estats Units al seu programa de Savi. El mateix any Walmart va implementar RFID en totes les seves botigues arreu del món[3]. Segons Cisco en aquest any encara no existia IoT, ja que el nombre de dispositius per persona era inferior a un, encara no havia començat la invasió dels dispositius com els Smartphones.

L'any 2005 apareixien articles sobre la Internet de les coses i el seu futur a The Guardian, Scientific American and Boston Globe.

L'any 2008 un grup d'empreses van posar en marxa l' Aliança IPSO per promoure l'ús del Protocol d'Internet (IP) en les xarxes d'objectes intel·ligents.

Cisco considera que el "naixement" de l'IoT es va produir entre 2008 i 2009, ja que el nombre de dispositius connectats superava el nombre d'habitants del planeta.

Una visió alternativa, des del món del web semàntic, es centra més bé en fer que tots els objectes (a més de les electròniques, intel·ligents o RFID) tinguin una adreça fonamentada en algun dels protocols existents com, per exemple, URI. Els objectes o les coses no poden parlar però, d'aquesta manera, podrien ser referenciats per altres agents, tals com potents servidors centralitzats que actuïn pels seus propietaris humans.

Això és poc probable que succeeixi en situacions amb poc spime i, mentrestant, els dos punts de vista tenen implicacions molt diferents. En particular, l'enfocament universal d'adreçament inclou coses que no poden tenir comportaments de comunicació propis, com resums de documents.

La principal tendència significativa de la Internet de les coses en els darrers anys és el creixement explosiu de dispositius connectats i controlats per Internet. L'àmplia gamma d'aplicacions per a la tecnologia IoT significa que les especificacions poden ser molt diferents d'un dispositiu a l'altre, però hi ha característiques bàsiques compartides per la majoria.

La Internet de les coses crea oportunitats per a una integració més directa del món físic en sistemes basats en ordinadors, cosa que provoca millores d'eficiència, beneficis econòmics i reduïts esforços humans.

La Internet de les coses probablement serà "no determinista" i de xarxa oberta ( ciberespai), en la qual entitats intel·ligents autoorganitzades ( servei web, components SOA) o objectes virtuals (avatars), seran interoperables i capaços d'actuar independentment (que persegueixen objectius propis o compartits), en funció del context, les circumstàncies o l'ambient. Es generarà una intel·ligència ambiental (construïda en computació ubiqua).

La intel·ligència ambiental i el control autònom no formen part del concepte IoT i no necessàriament han d'estar vinculades a estructures d 'Internet. No obstant això, hi ha un canvi en la investigació (per part d'empreses com Intel) per integrar els conceptes de la Internet de les coses i el control autònom cap a aquesta direcció considerant els objectes com la força motriu de la Internet de les coses autònoma. Un enfocament prometedor en aquest context és l'aprenentatge de reforç profund on la majoria dels sistemes d'IoT proporcionen un entorn dinàmic i interactiu. La formació d'un agent (és a dir, un dispositiu IoT) per comportar-se de manera intel·ligent en un entorn d'aquest tipus no pot ser abordada per algorismes d' aprenentatge automàtic convencionals, com ara l'aprenentatge supervisat . Mitjançant l'enfocament d'aprenentatge de reforç, un agent d'aprenentatge pot percebre l'estat de l'entorn (per exemple, detectar la temperatura de la llar), realitzar accions (per exemple, activar o desactivar l' HVAC) i aprendre a través de la maximització de les recompenses acumulades que rep a llarg termini.

La intel·ligència IoT es pot oferir en tres nivells: dispositius IoT, nodes Edge / Fog i cloud computing. La necessitat de control i decisió intel·ligents a cada nivell depèn de la sensibilitat al temps de l'aplicació a la Internet de les coses. Per exemple, la càmera d'un vehicle autònom ha de fer la detecció d'obstacles en temps real per evitar un accident. Aquesta presa de decisions ràpida no seria possible mitjançant la transferència de dades del vehicle al núvol i retornar les prediccions al vehicle. En lloc d'això, tota l'operació s'ha de realitzar localment al vehicle. La integració d'algoritmes avançats d'aprenentatge automàtic, inclòs l'aprenentatge profund dins dispositius que apliquen la Internet de les coses, és una àrea de recerca activa per apropar els objectes intel·ligents a la realitat. A més, és possible treure el màxim profit dels desplegaments de la I nternet de les coses mitjançant l'anàlisi de dades d'IoT, l'extracció d'informació oculta i la predicció de decisions de control. S'ha utilitzat una àmplia varietat de tècniques d' aprenentatge automàtic en el domini de la IoT, que van des de mètodes tradicionals com la regressió, la màquina vectorial de suport i el bosc aleatori, fins a d'altres avançats com les xarxes neuronals convolucionals, LSTM i l'autocodificador variacional.

En el futur, la Internet de les coses podria esdevenir una xarxa oberta ( ciberspai) i no determinista en què les entitats autoorganitzades o intel·ligents ( serveis web, components SOA) i els objectes virtuals (avatars) siguin interoperables i capaços d'actuar independentment (perseguint els seus objectius propis o compartits), en funció del context, les circumstàncies o l'ambient. El comportament autònom mitjançant la recopilació i el raonament de la informació de context, així com la capacitat de l'objecte per detectar canvis en l'entorn (errors que afecten als sensors) i introduir mesures de mitigació adequades constitueixen una tendència important de la investigació, cosa clarament necessària per proporcionar credibilitat a la tecnologia IoT. Els productes moderns d'IoT i les solucions al mercat utilitzen una gran varietat de tecnologies diferents per donar suport a aquesta consciència a un context d' automatització, però es demanen formes d'intel·ligència més sofisticades que permetin desplegar unitats de sensors i sistemes ciberfísics intel·ligents per tal de poder-se utilitzar en entorns reals.

El sistema serà probablement un exemple "d'arquitectura orientada a esdeveniments" , construïda de baix a dalt (fonamentada en el context de processos i operacions, en temps real) i tindrà en consideració qualsevol nivell addicional. Per tant, el model orientat a esdeveniments i l'enfocament funcional coexistiran amb nous models capaços de tractar excepcions i l'evolució insòlita de processos ( Sistema multi-agent, B-ADSC, etc.).

El significat d'un esdeveniment no estarà necessàriament basat en models determinístics o sintàctics. Possiblement es basi en el context del mateix succés: així, serà també una Web Semàntica. En conseqüència, no seran estrictament necessàries normes comuns que no serien capaces de conduir tots els contextos o usos: alguns actors (serveis, components, avatars) estaran auto referenciats de forma coordinada i, si calgués, s'adaptarien a normes comuns (per a predir alguna cosa només seria necessari definir una "finalitat global", cosa que no és possible amb cap dels actuals enfocaments i normes).

L'arquitectura del sistema IoT, en la seva visió més senzilla, consta de tres nivells:

Nivell 1: dispositius que inclouen elements en xarxa, com ara els sensors i actuadors que es troben en equips IIoT, en particular, aquells que fan servir protocols com Modbus, Bluetooth, Zigbee o protocols privatius per connectar-se a una xarxa Edge.

Nivell 2: informàtica Edge Gateway. Consisteix en sistemes d'agregació de dades de sensors anomenats Edge Gateways que proporcionen funcionalitat, com ara el processament previ de les dades, assegurant la connectivitat al núvol, utilitzant sistemes com WebSockets, el concentrador d'esdeveniments i, fins i tot, en alguns casos, analítica de vora o informàtica de boira. La capa Edge Gateway també és necessària per donar una visió comuna dels dispositius a les capes superiors per facilitar la seva gestió. Inclou diversossistemes de bases de dades que emmagatzemen dades de sensors, com ara bases de dades de sèries temporals o magatzems d'actius que utilitzen sistemes d'emmagatzematge de dades de fons (per exemple, Cassandra, PostgreSQL).

Nivell 3: el núvol. Aplicació del qual ha estat creada per la IoT mitjançant l'arquitectura de microserveis, que solen ser políglotes i són de naturalesa segura mitjançant HTTPS / OAuth. Inclou diversos sistemes de bases de dades que emmagatzemen dades de sensors, com ara bases de dades de sèries temporals o magatzems d'actius que utilitzen sistemes d'emmagatzematge de dades de fons (per exemple, Cassandra, PostgreSQL). Aquest nivell, a la majoria de sistemes IoT basats en el núvol, inclou un sistema de cues d'esdeveniments i un sistema de missatgeria que gestiona la comunicació que transcorre en tots els nivells. Alguns experts van classificar els tres nivells del sistema de la Internet de les coses com a vora, plataforma i empresa que es connecten per una xarxa de proximitat, xarxa d'accés i xarxa de serveis, respectivament.

Basada en la Internet de les coses, la xarxa de les coses és una arquitectura per a la capa d'aplicacions de la IoT que contempla la convergència de dades dels dispositius IoT en aplicacions web per crear casos d'ús innovadors. Per programar i controlar el flux d'informació a la Internet de les coses, s'està anomenant BPM Everywhere a una direcció arquitectònica predita que és una combinació de gestió de processos tradicionals amb mineria de processos i capacitats especials per automatitzar el control d'un gran nombre de dispositius coordinats.

La Internet de les coses requereix una gran adaptabilitat a l'espai de la xarxa per gestionar la pujada de dispositius i la seva informació. IETF 6LoWPAN s'utilitzaria per connectar dispositius a xarxes IP. Amb la incorporació de milers de milions de dispositius a l'espai d' Internet, l' IPv6 tindrà un paper important en la gestió de l'adaptabilitat de la xarxa.

La informàtica de boira és una alternativa viable per evitar un flux massa gran de dades a través d' Internet. La potència de càlcul dels dispositius de vora per analitzar i processar dades és extremadament limitada. La potència de processament limitada és un atribut clau dels dispositius IoT, ja que tenen com a finalitat subministrar dades sobre objectes físics mentre es mantenen autònoms. Els requisits de processament intensiu fan servir més potència de la bateria i perjudiquen la capacitat de funcionament de la Internet de les coses. L'adaptabilitat és fàcil perquè els dispositius IoT simplement subministren dades a través d' Internet a un servidor amb una potència de processament suficient.

En semi-bucles oberts o tancats (és a dir, les cadenes de valor, sempre que es pot establir una finalitat global), la Internet de les coses serà considerada i estudiada com un sistema complex, per la gran quantitat d'enllaços diferents i interaccions entre agents autònoms, i la seva capacitat per integrar nous actors. A l'etapa global (de bucle obert complet), probablement això serà vist com una caòtica mediambiental. Com a enfocament pràctic, no tots els elements de la Internet de les coses funcionen en un espai públic global. Sovint, s'implementen subsistemes per tal de suavitzar els riscos de privadesa, control i fiabilitat. Per exemple, la robòtica domèstica ( domòtica), que s'executa dins d'una casa intel·ligent, només pot compartir dades i estar disponible a través d'una xarxa local. Administrar i controlar una xarxa de coses i/o dispositius IoT dinàmica és una tasca difícil si s'utilitza l'arquitectura de xarxes tradicionals. Les xarxes definides per programari o software (en anglès, Software Defined Networking, SDN) proporcionen la solució dinàmica àgil que pot fer front als requisits especials de la diversitat d'aplicacions de la Internet de les coses.

La Internet de les coses codificaria entre 50 i 100 bilions d'objectes i seria capaç de seguir el moviment d'aquests. Els éssers humans en entorns urbans enquestats estan envoltats d'entre 1.000 i 5.000 objectes rastrejables. Al 2015 ja hi havia 83 milions de dispositius intel·ligents a les cases de les persones. Les previsions per a el 2020 eren d'un creixement fins als 193 milions de dispositius. La xifra de dispositius compatibles en línea va créixer un 31% del 2016 al 2017 fins a assolir els 8.400 milions.

A la Internet de les coses, la ubicació geogràfica precisa d'un determinat element i, també, les dimensions geogràfiques precises d'aquest serà fonamental. Per tant, els fets sobre un element, com la seva ubicació en el temps i l'espai, han estat menys crítics de seguiment perquè la persona que processa la informació pot decidir si aquesta és important o no per a l'acció que s'està aprenent i, en cas afirmatiu, afegir la informació que manca (o decidir no fer l'acció). S'ha de tenir en compte que alguns dels elements de la Internet de les coses seran sensors i la ubicació d'aquests sol ser important. GeoWeb i Digital Earth són aplicacions prometedores que són possibles quan les coses poden organitzar-se i connectar-se segons localització. Tot i així, els reptes que queden inclouen les limitacions de les escales espacials variables, la necessitat de gestionar quantitats massives de dades i una indexació per a la cerca ràpida i les operacions veïnes. A la Internet de les coses, si les coses són capaces d'actuar per iniciativa pròpia, s'elimina aquest paper de medició centrat en l'ésser humà. Per tant, aconseguiríem que esdevinguéssin autònomes. Així, al context espai-temps que nosaltes, com a humans, donem per fet, se li ha de donar un paper central en aquest ecosistema d'informació. De la mateixa manera que els estàndards juguen un paper clau a Internet i a la web, els estàndards geoespacials tindran un paper clau a la Internet de les coses.

No tots els elements de la Internet de les coses han d'executar-se necessàriament en un espai global. Si pensem en la domòtica, per exemple, veiem que només s'executen dins d'una casa intel·ligent. La mateixa tecnologia es pot emprar en altres indrets, en canvi, aquest sistema funcionaria i estaria disponible només a través de la xarxa local.

M2M vs. Internet de les coses

A la indústria es creen constantment debats per a aclarir si aquests dos termes signifiquen el mateix, ja que, la tecnologia M2M fa temps que s'utilitza. En poques paraules, la comunicació M2M (Machine to Machine) consisteix en l'intercanvi automàtic de dades entre màquines, altres màquines i ordinadors sense cap tipus d'intervenció humana amb l'objectiu de ser precís. Es creen xarxes centrades en el benefici econòmic per a empreses molt tancades. En canvi, a la Internet de les coses la comunicació es forma a partir de xarxes basades en protocol IP amb la qual aconseguim la "interacció" entre dades de dispositius i un cloud i de nou dispositius o persones. Així mateix, la comunicació M2M no està disposada a treballar amb conceptes com el tractament de dades des de qualsevol lloc ("remote data") ni tampoc el que es coneix com a Big Data.

Per assolir un potencial atractiu per a l'ús i comerç d'aquesta tecnologia, la Internet de les coses hauria d'assolir reptes en els quals diverses empreses, companyies i equips d'investigació de tot el món ja hi treballen.

Un d'aquests és la falta de cohesió, estabilitat i estandardització del sector. No existeix cap organització mundial que defineixi hardware, software i protocols del Internet of Things. A més, l'ecosistema actual del Internet de les coses està tan fragmentat i té uns ingressos tan limitats que està frenant a consumidors i inversors. Per això empreses pioneres ja firmen aliances per poder estabilitzar la direcció del projecte i definir estàndards. Una de les més importants és la del Industrial Internet Consorcium, firmada per AT&T, Cisco, GE, IBM i Intel.

Un altre repte és la disponibilitat de l'energia. Si els especialistes tenen raó, a l'any 2020 hi haurà entre 26.000 i 50.000 milions de dispositius connectats. Per tant, la investigació en mètodes energètics per aquests dispositius és primordial. Sobretot en aquells que necessiten bateries i ser autònoms.

Finalment i com a més tècnic és el control de dades (privacitat, qui i com accedeix a les meves dades) i la descentralització, interconnexió i sobretot identificació de les "things" o dispositius i la seva identificació. El protocol d'internet ( IP) compleix aquesta funció a la perfecció com ja hem comprovat amb els dispositius actuals (ordinadors, telèfons intel·ligents, etc.). El problema està en la versió 4 (IPv4), la més utilitzada actualment. La seva mida és de 32 bits, el qual permet unes 5.000 milions d'adreces úniques, que no són suficients per als 50.000 milions de dispositius que, segons un estudi encarregat per Cisco, estaran connectats a internet a l'any 2020. Per això, s'ha dissenyat la versió 6 del protocol (IPv6), que compta amb un gran nombre d'adreces, ja que la seva mida és de 128 bits.

La Internet de les coses es pot aplicar a una gran quantitat d'àmbits degut al nombre d'usos que se li pot donar. Sovint, es divideixen les aplicacions en 4 principals branques d'ús: espais de consum, comercials, industrials i d'infraestructures. George Osborne proposa que la IoT és la propera etapa en la revolució de la informació, referint-se a la interconnectivitat de tot: des del transport urbà fins a dispositius mèdics, passant per electrodomèstics.

La capacitat de connectar dispositius encastats amb capacitats limitades de CPU, memòria i energia vol dir que la Internet de les coses podria tenir aplicacions en gairebé qualsevol àrea. Aquests sistemes podrien encarregar-se de recol·lectar informació en diferents entorns: d'ecosistemes naturals fins a edificis i fàbriques, per la qual cosa podrien utilitzar-se per monitorització ambiental i planificació urbana.

Nous sistemes de compra intel·ligents, per exemple, podrien seguir els hàbits de compra d'un usuari específic rastrejant el seu telèfon mòbil. A aquests usuaris, se'ls podrien oferir ofertes especials amb els seus productes preferits o, fins i tot, se'ls podria guiar guiar cap a la ubicació dels articles que necessiten comprar. Aquests articles estarien en una llistat creat automàticament per la seva nevera intel·ligent en el seu telèfon mòbil. Es poden trobar més casos d'usos en aplicacions que s'encarreguen de la calefacció, el subministrament d'aigua, electricitat, l'administració d'energia i, fins i tot, sistemes intel·ligents de transport que ajudin al conductor. Una altra aplicació que pot portar la I nternet de les coses és afegir característiques de seguretat i automatització a la llar. S'ha proposat el concepte de "Internet de les coses vives" on es descriuen xarxes de sensors biològics que podrien utilitzar anàlisis basades en computació en el núvol per permetre als usuaris estudiar l' ADN i altres molècules.

Un 51% dels "world's top global marketers" espera que IoT revolucioni el panorama del màrqueting al 2020. La idea és que la interconnexió dels dispositius ofereix oportunitats a les marques d'escoltar i respondre les necessitats dels seus clients amb el missatge correcte, en el moment adequat i en el dispositiu adequat.

Una forma d'aplicar IoT per tal de respondre les necessitats del client en el moment adequat i amb un missatge correcte és utilitzant beacons. Els beacons són petits dispositius sense fils que utilitzen la tecnologia bluetooth low energy explicada anteriorment i emeten un senyal de ràdio de poc abast. Aquests dispositius permeten posicionar una persona de forma molt precisa. Aquest fet ajuda a deduir la informació que li pot interessar a l'usuari. Per exemple, quan una tenda detecta que un usuari esta a prop pot enviar-li al seu telèfon mòbil (a través d'una aplicació de la tenda que l'usuari s'ha descarregat prèviament) una oferta especial i personalitzada per a ell.

Una altra aplicació actual i més complexa de com s'està utilitzant IoT és un projecte de tanques publicitàries que han anunciat recentment les empreses Cloudian i Dentsu a Tokio. Aquestes tanques incorporaran càmeres que reconeixeran fins a 200 models diferents de cotxe en temps real i seran capaços de recopilar informació de paràmetres com marca, model i any de fabricació.

Coneguda com la Internet de les coses industrial (en anglès Industrial Internet of Things - IIoT) és una característica destacable de la pròxima revolució industrial, a la qual es fa referència com a " Indústria 4.0 ".A partir de la combinació amb dispositius de control de tecnologia operativa, ajuda a regular i controlar sistemes industrials. A més, es pot dur a terme la mateixa implementació per a actualitzacions automàtiques de registres de col·locació d'actius en unitats d'emmagatzematge industrial ja que, la mida dels actius, pot variar des d'un petit cargol fins a tota la peça de recanvi d'un motor i el mal emplaçament d'aquests actius poden causar una pèrdua rellevant de mà d'obra, temps i diners.

La IoT pot connectar diversos dispositius de fabricació equipats amb capacitats de detecció, identificació, processament, comunicació, actuació i xarxa. El control i gestió de xarxes d'equips de fabricació, la gestió d'actius i situacions o el control de processos de fabricació permeten l'ús de la Internet de les coses per a aplicacions industrials i fabricació intel·ligent. Els sistemes intel·ligents IoT permeten una ràpida fabricació i optimització de nous productes i una resposta ràpida a les demandes del producte.

Gràcies als dispositius IoT en la realització del monitoratge del rendiment es poden vigilar les màquines de les plantes per determinar el seu funcionament en funció del temps d'inactivitat I la qualitat de les peces que produeixen. A més, es pot combinar la producció en temps real de dades amb les dades dels empleats i representar-ho gràficament. Així, es poden prendre decisions informades per millorar la productivitat, la qualitat del producte i la seguretat de forma dinàmica o mitjançant la millora / adaptació dels processos de producció de la planta.

Amb la gestió intel·ligent de l'inventari es poden reduir costos de mà d'obra i el temps implicat en el moviment i cerca de productes. Aquesta proposta també permet, a les plantes de producció, reduir al mínim l'inventari de productes i/o la calefacció o capacitat de refrigeració mínima necessària per al manteniment dels productes.

A través de la traçabilitat de la planta cap al client es permet als clients realitzar un seguiment dels productes que compren des de la planta que els produeix i permet als fabricants conèixer l'origen de les peces d'un producte. A més, pot ajudar a proporcionar seguretat contra els falsificadors. Per implementar aquestes idea es poden adherir sensors RFID a cada producte. Tota la informació de seguiment i traçabilitat corresponent s'emmagatzema en una base de dades detallada.

Amb la tecnologia RFID també es pot millorar la seguretat del treballador posant identificadors RFID a la roba de seguretat del treballador o a l'equip de la planta de producció. El que es pretén és alertar al treballador (o el seu supervisor) si no porta la protecció ben posada o no la porta posada o si està entrant a zones restringides on no es pot passar.

Hi ha nombroses aplicacions de la Internet de les coses a l'agricultura. S'utilitza per a accions com recopilar dades sobre temperatura, precipitacions, humitat, velocitat del vent, infestació de plagues i contingut del sòl. Aquestes dades es poden utilitzar per automatitzar tècniques agrícoles, prendre decisions per millorar la qualitat i la quantitat, minimitzar el risc i els residus i reduir l'esforç necessari per gestionar els cultius. Per exemple, els agricultors ara poden controlar la temperatura i la humitat del sòl des de lluny i, fins i tot, aplicar dades adquirides per IoT als programes de fertilització de precisió.

L'agost de 2018, Toyota Tsusho va iniciar una associació amb Microsoft per crear eines de piscicultura mitjançant el paquet d'aplicacions Microsoft Azure per a tecnologies IoT relacionades amb la gestió de l'aigua. Desenvolupats, en part, per investigadors de la Universitat Kindai, els mecanismes de la bomba d'aigua fan servir la intel·ligència artificial per comptar el nombre de peixos d'una cinta transportadora, analitzar aquest nombre i deduir l'eficàcia del flux d'aigua a partir de les dades que proporcionen els peixos. Els programes informàtics específics utilitzats en el procés pertanyen a les plataformes Azure Machine Learning i Azure IoT Hub.

La internet de les coses mèdiques (IoTM) és una aplicació de la IoT amb finalitats mèdiques o sanitàries que es basa en la recopilació i l'anàlisi de dades per a la investigació i el seguiment. La IoTM s'ha anomenat també com "Smart Healthcare" referint-se a la tecnologia que permet crear un sistema sanitari digitalitzat que connecta els recursos mèdics disponibles i els serveis sanitaris.

A través de la utilització de la Iot en el camp de l'assistència mèdica es pretén beneficiar als pacients. Es busca escurçar el temps de tractament als hospitals, reduir els costos sanitaris i obtenir la millor assistència sanitària possible. Per fer-ho, es connecten sensors directament al pacient i a dispositius com tabletes i smartphones per tal d'obtenir dades en temps real. Aquesta informació pot ser consultada tant pel pacient com pel metge i permet observar i supervisar la salut del pacient. A continuació es mostra un exemple d'escenari on es connecten els sensors amb un telèfon mòbil.

També permet que es puguin implementar sistemes que recullin de forma diària mesures com la pressió sanguínia, el sucre a la sang, la temperatura corporal, freqüència cardíaca... A més, en cas d'emergència, es poden enviar avisos al metge o a emergències directament. Una altra ajuda és el control de la medicació per evitar oblits. D'aquesta manera els metges i cuidadors poden saber si el pacient s'ha pres la medicació.

A part dels dispositius enfocats a l'entorn mèdic també existeixen altres dispositius creats per ser usats en un entorn més personal. Les balances intel·ligents, per exemple, donen mesures del pes, ritme cardíac i mesuren la qualitat de l'aire en interiors entre altres. A més, aquestes balances envien les dades al teu telèfon i a través d'una aplicació pots veure diverses estadístiques. Un altre exemple d'aquests tipus de dispositius son les polseres intel·ligents. Aquestes polseres poden registrar el ritme cardíac i gràcies al GPS poden registrar rutes, velocitat, distància recorreguda.

L'aplicació de la IoT a la salut té un paper fonamental en la gestió de malalties cròniques i en la prevenció i control de malalties. La monitorització remota és possible gràcies a la connexió de potents xarxes sense fils. La connectivitat permet als professionals de la salut captar les dades del pacient i aplicar algoritmes complexos en l'anàlisi de dades de salut.

Aquesta aplicació també estaria lligada a les cases intel·ligents.

La Internet de els coses pot ajudar a la integració de comunicacions, control i processament d'informació de diversos sistemes de transport. L'aplicació de la IoT s'estén a tots els aspectes o elements dels sistemes de transport, és a dir, el vehicle, la infraestructura i el conductor o l'usuari. La interacció dinàmica entre aquests components d'un sistema de transport permet la comunicació inter i intra-vehicular, control intel·ligent del trànsit, estacionament intel·ligent, sistemes electrònics de recollida de peatges, gestió de la logística i de flotes, control de vehicles, seguretat i assistència viària.

En els sistemes de comunicació de vehicles, la coneguda com " vehicle-to-everything" (V2X), consta de tres components principals: comunicació del vehicle amb el vehicle (V2V), la comunicació de vehicle - infraestructura (V2I) i el vehicle de comunicacions de vianants (V2P). " V2X" seria el primer pas per a la conducció autònoma i la infraestructura viària connectada.

Els dispositius IoT es poden utilitzar per controlar els sistemes mecànics, elèctrics i electrònics que s'utilitzen en diversos tipus d'edificis (per exemple, públics i privats, industrials, institucionals o residencials) en sistemes domòtics i d' automatització d'edificis.En aquest context, es podria considerar que s'estan tractant tres àrees principals:

La integració d'Internet a sistemes de gestió energètica dels edificis per tal de crear "edificis intel·ligents", eficients energèticament i impulsats per la Internet de les coses.

Els possibles mitjans de control en temps real per reduir el consum d'energia i controlar els comportaments dels residents.

La integració de dispositius intel·ligents a l'entorn construït i com es podrien utilitzar en futures aplicacions.

Una part creixent dels dispositius IoT es creen per al consumidor, inclosos vehicles connectats, domòtica, tecnologia portàtil, salut connectada i electrodomèstics amb funcions de monitorització remota.

Les persianes automàtiques poden detectar la llum del sol per filtrar-la de forma automàtica i detectar si plou o fa vent per tancar les finestres. A més, es pot accedir al sistema des d'una aplicació o pàgina web per controlar les finestres de forma remota.

Els sistemes de climatització intel·ligent poden mantenir varies sales a diferents temperatures, aprofitant tant la informació actual com prediccions sobre el futur immediat. A més, a través de la geolocalització del telèfon intel·ligent, el sistema pot refrigerar l'ambient a la temperatura programada abans que arribis a casa i apagar el sistema quan marxes.

Els sistemes de control d'incendis intel·ligents poden enviar una notificació al telèfon mòbil intel·ligent de l'usuari a través d'una aplicació en cas d'alarma. En cas de falsa alarma, l'usuari pot silenciar el sistema des del telèfon.

Amb la IoT també podem connectar electrodomèstics a Internet. Per exemple, ja tenim models al mercat de neveres que es connecten per Wi-Fi a Internet i tenen càmeres al seu interior per tal de mostrar, a través del telèfon intel·lgent de l'usuari, imatges del contingut de la nevera. Un altre exemple són les cafeteres intel·ligents, que es poden controlar des del mòbil. A més, a través de la geolocalització, poden detectar quan l'usuari està prop de casa i preguntar-li si vol un cafè. Així, al arribar, ja el tindrà preparat.

Els beneficis a llarg termini d'aquest tipus de tecnologies poden incloure un estalvi energètic assegurant el funcionament automàtic dels llums i l'electrònica o fent que els residents de la llar siguin conscients del seu ús.

Una llar intel·ligent o una llar automatitzada es podria basar en una plataforma que és controlada a partir de dispositius i aparells intel·ligents. Per exemple, l'ús d'Apple HomeKit, permet als fabricants tenir els seus productes i accessoris per a la llar controlats per una aplicació del sistema operatiu d' iOS en dispositius com l' iPhone i el rellotge d'Apple ( Apple Watch). També hi ha centres dirigits per a l'ús a la llar intel·ligent que s'ofereixen com a plataformes independents per connectar diferents productes. Exemples d'aquests inclouen Amazon Echo (Alexa), Google Home, HomePod d'Apple i SmartThings Hub de Samsung.

Atenció a la gent gran

Una aplicació clau d'una casa intel·ligent és proporcionar assistència a persones amb discapacitat i persones grans. Aquests sistemes domèstics utilitzen tecnologia assistencial que permet adaptar-se a les capacitats específiques del propietari. El control per veu pot ajudar els usuaris amb limitacions de visió i mobilitat, mentre que, els sistemes d'alerta, es poden connectar directament a implants coclears utilitzats per usuaris amb discapacitat auditiva. També es poden equipar amb elements de seguretat addicionals. Aquestes funcions poden incloure sensors que controlen emergències mèdiques com caigudes o convulsions. La tecnologia de les cases intel·ligents aplicada d'aquesta manera pot proporcionar als usuaris més llibertat i una major qualitat de vida.

Per al control dels embussos de tràfic es pot fer una vigilància de la congestió de la ciutat amb càmeres, sensors i utilitzant la localització GPS dels cotxes moderns. Aquesta informació és interessant per als habitants, ja que així poden utilitzar rutes alternatives.

Per a l'enllumenat intel·ligent es poden utilitzar sensors perquè l'enllumenat reguli la seua intensitat segons factors com l'hora del dia o les condicions climàtiques.

Un exemple de manteniment d'espais públics de forma intel·ligent és el sistema de reg de la ciutat de Barcelona. El sistema permet que es puguin controlar a distància les electrovàlvules que obrin el pas de l'aigua. A més, el sistema atura el reg quan es detecta pluja o l'ajusta quan fa vent per tal que l'aigua no caigui fora de l'espai a regar.

Anteriorment he comentat que IoT ens pot ajudar al manteniment d'edificis històrics, per fer-ho es poden instal·lar sensors als edificis que detectin vibracions i deformacions, humitat, temperatura.

Una altra aplicació serien els semàfors intel·ligents. Aquests es poden utilitzar, per exemple, per evitar que els conductors hagin d'esperar en un semàfor en vermell mentre no hi ha altres cotxes o persones a la vora. Per fer-ho, es poden utilitzar càmeres per detectar el tràfic i posar el semàfor en verd o roig en funció de les dades recollides. Un exemple és la ciutat de Barcelona, on els semàfors emeten un soroll quan una persona invident acciona un petit comandament. A més, els semàfors ajuden als bombers, ja que quan aquests corren cap a una emergència el sistema regula la ruta per posar en verd els semàfors i torna a la seua programació normal un cop els bombers ja han passat.

Un nombre important de dispositius que consumeixen energia (per exemple, llums, electrodomèstics, motors, bombes, etc.) ja integren connectivitat a Internet, cosa que els permet comunicar-se amb els serveis públics, no només per equilibrar la generació d'energia, sinó que, també, ajuda a optimitzar el consum d'energia en el seu conjunt. Aquests dispositius permeten el control remot per part dels usuaris o la gestió central mitjançant una interfície basada en el núvol i permeten funcions com la programació (per exemple, encendre o apagar remotament sistemes de calefacció, controlar els forns, canviar les condicions d'il·luminació...). La xarxa intel·ligent és una aplicació IoT del costat de la utilitat; els sistemes recopilen i actuen sobre la informació relacionada amb l'energia per tal de millorar l'eficiència de la producció i distribució de l'electricitat.

Hi ha moltes tecnologies que permeten la Internet de les coses. És crucial per al camp la xarxa que s'utilitza per comunicar-se entre els dispositius d'una instal·lació d'IoT, un paper que poden complir diverses tecnologies sense fils o per cable:

La idea original del Centre d'Identificació Automàtica es basa en etiquetes RFID i una identificació diferent a través del Codi de producte electrònic. Això s'ha convertit en objectes que tenen una adreça IP o URI. Una visió alternativa, provinent del món del web semàntic, que es centra en fer que totes les coses (no només les electròniques, intel·ligents o habilitades per RFID) siguin adreçables pels protocols de denominació existents, com ara l' URI. Els objectes en si no conversen, però ara poden ser referits per altres agents, com ara potents servidors centralitzats que actuen per als seus propietaris humans. La Integració amb Internet implica que els dispositius utilitzaran una adreça IP com a identificador diferent. A causa de l'espai d'adreces limitat d'IPv4 (que permet 4.300 milions d'adreces diferents), els objectes de la IoT hauran d'utilitzar la propera generació del protocol d'Internet (IPv6) per escalar fins a l'espai d'adreces extremadament gran que es requereix.

IoT introdueix nous reptes sobre la privacitat de les persones i la confidencialitat i integritat de les dades transmeses entre dispositius. Hi ha alguns problemes generals pendents a l'hora de parlar de seguretat en IoT. Com a primer problema tenim que els dispositius IoT es dissenyen per poder treballar de forma autònoma i transparent als usuaris fet que complica la detecció de possibles atacs. El segon problema és que normalment els dispositius IoT tenen recursos limitats (computacionals, consum d'energia, amplada de banda...) i això provoca que els mecanismes tradicionals de seguretat no puguin ser aplicats directament. Per tant, s'han de crear nous mecanismes de seguretat i,a més, aquests han de poder ser aplicats a un gran nombre de dispositius,és a dir, aquests mètodes han de ser escalables.

Les aplicacions IoT han de tenir uns requeriments de seguretat i han de contemplar punts com :

Seguretat en la comunicació: Els dispositius IoT poden utilitzar comunicacions sense fils entre distàncies curtes, entre distàncies més grans, comunicació per cable... Cada un d'aquests sistemes han de proporcionar integritat, disponibilitat, confidencialitat y altres factors com autenticació, permisos...

Protecció de dades: La informació transmesa entre dispositius pot incloure informació privada dels usuaris com pugui ser las seva ubicació, informació física, patrons de comportament... Per això, els dispositius han de garantir la confidencialitat utilitzant criptografia.

Protecció física: Atès que els dispositius estan ubicats a prop del lloc on s'utilitzen l'accés a aquests és molt fàcil i per tant el risc per a la seguretat augmenta.

Identificació dels dispositius i permisos: Molts dispositius poden ser afegits o trets de la xarxa. Cada dispositiu té uns permisos per tant s'han d'identificar i autenticar utilitzant identificadors, contrasenyes, MAC, certificats...

Monitoratge i controls dels dispositius: Tot i que els dispositius IoT estiguin identificats poden funcionar malament, estar infectats per virus... Per tant, es requereix que aquests estiguin controlats i sota monitoratge per tal de poder actuar en el cas que hi hagi una situació o activitat anormal.

Un estudi de HP el 2014 va revelar que el 70% dels dispositius més usats d'IoT eren vulnerables a rebre un atac. Aquests dispositius tenien vulnerabilitats com falta de granularitat de permisos d'accés o vulnerabilitats del xifrat. Amb aquest estudi HP va trobar 25 vulnerabilitats per cada dispositiu (juntament amb els seus components de cloud i aplicacions mòbils) en un estudi realitzat sobre un total de 10 dispositius. Els principals problemes de seguretat que van trobar van ser:

Problemes de Privacitat: entre les dades que van poder obtenir hi havia credencials de la targeta de crèdit i informació mèdica...

Autorització insuficient: 80% dels dispositius provats no tenien control sobre la complexitat de les contrasenyes. Molts dispositius tenien contrasenyes com 123.

Falta de xifrat: El 70% dels dispositius no xifraven les comunicacions ni cap a Internet ni a la xarxa local.

Interfície web Insegura: 6/10 dispositius tenien problemes com ara mala gestió de les sessions o XSS persistent.

Protecció del software inadequada: 60% dels dispositius no utilitzaven xifrat en les descàrregues d'actualitzacions de software. Algunes descàrregues podien ser interceptades i modificades.

Plataformes o entorns de programari per a dissenyar aplicacions IoT a 18/09/2017 :

Permeten gestionar els dispositius, recol·lecció de dades, processat i visualització de dades en temps real.

1. Conner, Margery "Sensors empower the "Internet of Things"". ↑ Denver, Colo : Cahners Publ. Co., Issue 10, 27-05-2010, pàg. 32-38. ISSN: 0012-7515.

2. Sean Dodson "↑ The internet of things". The Guardian, 09-10-2003.

3. Montazerolghaem, A.; Yaghmaee, M. H. "↑ Load-Balanced and QoS-Aware Software-Defined Internet of Things". IEEE Internet of Things Journal, 7, 4, 2020-04, pàg. 3323-3337. DOI: 10.1109/JIOT.2020.2967081. ISSN: 2327-4662.

4. ↑ P. Magrassi, A. Panarella, N. Deighton, G. Johnson, "Computers to Acquire Control of the Physical World", Gartner research report T-14-0301, 28 September, 2001

5. Commission of the European Communities. "↑ Internet of Things - An action plan for Europe" ( PDF ), 18-06-2009.

6. ↑ [enllaç sense format] https://www.toptal.com/designers/interactive/smart-home-domestic-internet-of-things Toptal - Inici Smart Home: Domesticar l'Internet de les coses

7. "↑ Els estudis fílmics en el context de les ciències socials: una anàlisi dautors, objectes i met.". BiD : textos universitaris de biblioteconomia i documentació, 2019. DOI: 10.1344/bid2019.43.6. ISSN: 1575-5886.

8. Mattern, Friedemann; Floerkemeier, Christian. ↑ From the Internet of Computers to the Internet of Things (en anglès). Berlin, Heidelberg: Springer, 2010, p. 242-259. DOI 10.1007/978-3-642-17226-7_15. ISBN 978-3-642-17226-7.

9. Suresh, P.; Daniel, J. V.; Parthasarathy, V.; Aswathy, R. H. "↑ A state of the art review on the Internet of Things (IoT) history, technology and fields of deployment". A state of the art review on the Internet of Things (IoT) history, technology and fields of deployment, 2014-11, pàg. 1-8. DOI: 10.1109/ICSEMR.2014.7043637.

10. Raji, R. S. "↑ Smart networks for control". IEEE Spectrum, 31, 6, 1994-06, pàg. 49-55. DOI: 10.1109/6.284793. ISSN: 1939-9340.

11. ↑ 25,0 25,1

12. ↑

13. Mohammadi, Mehdi; Al-Fuqaha, Ala; Sorour, Sameh; Guizani, Mohsen "↑ Deep Learning for IoT Big Data and Streaming Analytics: A Survey". arXiv:1712.04301 [cs], 04-06-2018.

14. ↑ Future Generation Computer Systems.

15. Philippe Gautier, "RFID y adquisición de datos Evenementielles: retours d'expérience chez Benedicta", páginas 94 a 96, Systèmes d'Information et Management - revista trimestral N ° 2 vol. 12, 2007, ISSN 1260-4984 / ↑ ISBN 978-2-7472-1290-8, éditions ESKA. Enllaç

16. Traukina, Alena Traukina; Thomas, Jayant; Tyagi, Prashant; Reddipalli, Kishore. ↑ Industrial Internet Application Development: Simplify IIoT development using the elasticity of Public Cloud and Native Cloud Services (en anglès). Packt, 29/09/2020.

17. ↑

18. ↑

19. ↑

20. Janusz Bucki, ↑ ADSC-OrgTemps-fr.htm "L'organisation et le temps"[Enllaç no actiu] (en francés)

21. Bessis, Nik; Dobre, Ciprian. ↑ Big Data and Internet of Things: A Roadmap for Smart Environments (en anglès). Springer, 2014-03-11. ISBN 978-3-319-05029-4.

22. ↑

23. ↑ "58,0 Impact of Internet of Things on the Retail Industry - PCQuest", 24-05-2014. [Consulta: 13 desembre 2020].58,1

24. Kyriazis, D .; Varvarigou, T .; Rossi, A .; White, D .; Cooper, J. (4-7 June 2013). "Sustainable Smart City IOT applications: Heat and electricity management & Eco-conscious cruise control for public transportation". ↑ IEEE International Symposium and Workshops on a World of Wireless, Mobile and Multimèdia Networks (WoWMoM) : 1.

25. Eggimann, Sven; Mutzner, Lena; Wani, Omar; Mariane Yvonne, Schneider; Spuhler, Dorothee; Beutler, Philipp; Maurer, Max (2017). "The potential of knowing more - a review of data-driven urban water management". ↑ Environmental Science & Technology.

26. ↑ 61,0 61,1

27. Clark, Liat "↑ Oxford Nanopore: we want to create the internet of living things" (en anglès). Wired UK, 24-04-2015. ISSN: 1357-0978.

28. Feb 20, Krithika Krishnamurthy | ET Bureau | Updated:; 2015; Ist, 14:55. "↑ WiZN Systems: Making your home 'smart', the Indian way - Times of India" (en anglès). [Consulta: 13 desembre 2020].

29. Moss, Jamie "↑ The internet of things: unlocking the marketing potential" (en anglès). The Guardian, 20-06-2014. ISSN: 0261-3077.

30. Candia, Luis Damián; Rodríguez, Anahí Soledad; Castro, Néstor; Bazán, Patricia Alejandra; Ambrosi, Viviana Miriam "↑ Mejoras en maquinaria industrial con IoT: hacia la industria 4.0" (en castellà). Mejoras en maquinaria industrial con IoT: hacia la industria 4.0, 2018.

31. Vega, Mario Cruz; Vivas, Pablo Oliete; Rios, Christian Morales; Luis, Carlos González; Martín, Bruno Cendón. ↑ Las tecnologías IOT dentro de la industria conectada: Internet of things (en castellà). EOI Escuela de Organización Industrial, 2015.

32. Severi, Stefano; Sottile, Francesco; Abreu, Giuseppe; Pastrone, Claudio; Spirito, Maurizio "↑ M2M technologies: Enablers for a pervasive Internet of Things" (en anglès). 2014 European Conference on Networks and Communications (EuCNC).

33. Terán Varela, Omar Ernesto; Espinosa Ayala, Enrique; Hernández García, Pedro Abel; Flores López, Julio César "↑ Internet De Las Cosas (IoT) Como Herramienta Para La Optimización De La Cadena De Suministro Del Sector Secundario (Internet of Things (IoT) as a Tool for Optimization Supply Chain in the Secondary Sector)" (en anglès). Internet De Las Cosas (IoT) Como Herramienta Para La Optimización De La Cadena De Suministro Del Sector Secundario (Internet of Things (IoT) as a Tool for Optimization Supply Chain in the Secondary Sector) [Rochester, NY], 2017.

34. ↑ 76,0 76,1 76,2 76,3

35. ↑

36. D�az, N�stor Mena "↑ Redes sociales, Internet de las cosas y competencias digitales de profesores e investigadores en Medicina" (en es). Revista Cubana de Educaci�n M�dica Superior, 32, 2, 2018, pàg. 1-16. ISSN: 1561-2902.

37. Rodríguez-Gómez, Rodolfo "↑ Internet de las cosas: Futuro y desafío para la epidemiología y la salud pública" (en castellà). Universidad y Salud, 21, 3, 31-08-2019, pàg. 253-260. DOI: 10.22267/rus.192103.162. ISSN: 2389-7066.

38. Gatouillat, Arthur; Badr, Youakim; Massot, Bertrand; Sejdić, Ervin "[↑ https://hal.archives-ouvertes.fr/hal-01836236/file/ieee-iot-j.pdf Internet of Medical Things: A Review of Recent Contributions Dealing with Cyber-Physical Systems in Medicine]".Internet of Medical Things: A Review of Recent Contributions Dealing with Cyber-Physical Systems in Medicine, 2018.

39. Catarinucci, L.; Donno, D. de; Mainetti, L.; Palano, L.; Patrono, L. "↑ An IoT-Aware Architecture for Smart Healthcare Systems". IEEE Internet of Things Journal, 2, 6, 2015-12, pàg. 515-526. DOI: 10.1109/JIOT.2015.2417684. ISSN: 2327-4662.

40. Ullah, K.; Shah, M. A.; Zhang, S. "↑ Effective ways to use Internet of Things in the field of medical and smart health care". Effective ways to use Internet of Things in the field of medical and smart health care, 2016-01, pàg. 372-379. DOI: 10.1109/IN℡SE.2016.7475151.

41. Laplante, P. A.; Laplante, N. "↑ The Internet of Things in Healthcare: Potential Applications and Challenges". IT Professional, 18, 3, 2016-05, pàg. 2-4. DOI: 10.1109/MITP.2016.42. ISSN: 1941-045X.

42. Basanta, H.; Huang, Y.; Lee, T. "↑ Intuitive IoT-based H2U healthcare system for elderly people". Intuitive IoT-based H2U healthcare system for elderly people, 2016-04, pàg. 1-6. DOI: 10.1109/ICNSC.2016.7479018.

43. "↑ smart body analyzer". [Enllaç no actiu]

44. ↑

45. García, G.; Jesús, A. "↑ IoT: Dispositivos, tecnologías de transporte y aplicaciones" (en anglès), 2017. [Consulta: 14 desembre 2020].

46. ↑

47. ↑ 106,0 106,1

48. Greengard, Samuel (2015). ↑ Internet de les coses . Cambridge, MA: MIT Press. pàg. 90. ISBN 9780262527736.

49. Demiris, G.; Hensel, B. K. "↑ Technologies for an Aging Society: A Systematic Review of "Smart Home" Applications" (en anglès). Yearbook of Medical Informatics, 17, 01, 2008, pàg. 33-40. DOI: 10.1055/s-0038-1638580. ISSN: 0943-4747.

50. ↑

51. ↑ 124,0 124,1 124,2 124,3

52. ↑ 125,0 125,1

53. ↑ Hussain Shah, Sajjad "A Survey: Internet of Things (IOT) Technologies, Applications and Challenges". , 2016.

54. Sheng, Michael; Qin, Yongrui; Yao, Lina; Benatallah, Boualem. ↑ Managing the Web of Things: Linking the Real World to the Web (en anglès). Morgan Kaufmann, 2017-02-10. ISBN 978-0-12-809765-6.

55. Schumacher, Christian Peter Pii; Kushalnagar, Nandakishore; Montenegro, Gabriel. "↑ IPv6 over Low-Power Wireless Personal Area Networks (6LoWPANs): Overview, Assumptions, Problem Statement, and Goals" (en anglès). [Consulta: 18 desembre 2020].

56. ↑

57. "↑ Home - OpenMotics: Open Source Home Automation & Power Measurement" (en anglès). https://www.openmotics.com/.+[Consulta: 25 octubre 2017].

58. "↑ Calaos, Open Source Home Automation" (en anglès). https://calaos.fr.+[Consulta: 25 octubre 2017].

# data[].attributes.attachment_link.title
Internet de les coses - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
La Internet de les coses (de l'anglès Internet of Things o IoT) es refereix, en termes d'informàtica, a una xarxa d'objectes físics de la vida quotidiana interconnectats mitjançant sensors, programari i altres tecnologies per tal d'intercanviar dades amb altres dispositius i sistemes a través d' Internet.