# data[].attributes.body
Je to bezstavovec, patrí medzi  Pavúky.
Je to najhroznejší druh, ktorý sa vyskytuje na Slovensku. Možno ho nájsť prevažne na teplých lokalitách stepného a lesostepného charakteru. Častejšie ako samičku, žijúcu skryto pod kameňmi a v zemných norách, možno pozorovať samčeka s charakteristickým červeným sfarbením a najčastejšie so 4, zriedkavejšie aj 6 čiernymi škvrnami.

S. Lalla

# data[].attributes.body
je to bezstavovec a patrí medzi hmyz.
Na území Slovenska žije asi 45 druhou.

# data[].attributes.body
Rozmnozovanie .
Babôčka pávooká kladie vajíčka skoro na jar, až 500 naraz. Húsenice sú lesklej čiernej farby so šiestimi radmi ostnatých hrotov a radom bielych bodiek na každom segmente, liahnu sa asi po týždni a živia sa žihľavou a chmeľom.

travovanie.
Babôčka pávooká kladie vajíčka skoro na jar, až 500 naraz. Húsenice sú lesklej čiernej farby so šiestimi radmi ostnatých hrotov a radom bielych bodiek na každom segmente, liahnu sa asi po týždni a živia sa žihľavou a chmeľom.

# data[].attributes.body
Je to bez stavovec a patrí medzi hmyz.
Má dva páry červenohnedých krídel.
Na každom z nich je jedna modročierna škvrna v tvare oka. Dospelé motýle sa živia nektárom z kvetou, miazgou zo stromov a zhnitým ovocím.
Samička kladie vajíčka na spodnú stranu listou žihľavy dvojdomej.

Babôčka pávooká kladie vajíčka skoro na jar, až 500 naraz. Húsenice sú lesklej čiernej farby so šiestimi radmi ostnatých hrotov a radom bielych bodiek na každom segmente, liahnu sa asi po týždni a živia sa žihľavou a chmeľom.

# data[].attributes.body
je to bezstavovec a patrí medzi hmyz.
Mravce sú jednou z najúspešnejších skupín hmyzu v živočíšnej ríši.

# data[].attributes.body
je to beztavovecPredné krídla jedincov sú čierno-tmavomodro sfarbené s červenými škvrnami, ktoré niekedy u niektorých jedincov splývajú. Zadné krídla sú červené s čierno-tmavomodrým okrajovým lemom.

# data[].attributes.body
Je to bezstavovec a patrí medzi hmyz.
Má dva páry červenohnedých krídel.
Na každom z nich je jedna modročierna
škvrna v tvare oka.

# data[].attributes.body
Je to bezstavovec a patrí medzi hmyz.Žije v početných spoločenstvách - včelstvách.Žiadna medonosná včela nemôže žiť dlhšiu dobu sama, je odkázaná na pomoc svojich družiek.

# data[].attributes.body
Pavúk je besztavovec. Má 8 nôh.

# data[].attributes.body
Je bezstavovec a patrí medzi hmyz. Má dva páry červenohnedých krídel.Žije v lesoch, na poliach, na lúkach a pasienkoch, v záhradách atď.Dospelé motýle sa živia nektárom z kvetov, miazgou zo stromov a zhnitým ovocím.

# data[].attributes.body
Má zložené svaly z dvoch vrstiev – priečnych a pozdĺžnych. Napnutím priečneho svalstva sa pohne dopredu predná časť jej tela.

# data[].attributes.body
Je to bezstavovec, patrí medzi ulitníky. Žerie trávu, listy a opadané ovocie. Má 5 cm. Má žltohnedú ulitu, na ktorej má tmavé prúžky. Na hlave má dva páry tykadiel. Na dlhších má oči, na kratších má čuchové a hmatové orgány.
Ika a Hani

# data[].attributes.body
Má zložené svaly z dvoch vrstiev – priečnych a pozdĺžnych. Napnutím priečneho svalstva sa pohne dopredu predná časť jej tela. Vyvolané sťahy svaloviny prejdú celým telom a umožnia tak pohyb zadnej časti. Potom pozdĺžne svaly posunú chvostové časti. To už sa ale naplo priečne svalstvo a všetko sa znovu opakuje.

Hlien, ktorý vylučujú jej žľazy, jej zjednodušuje dýchanie a pohyb po nerovnom povrchu a zabraňuje vysychaniu kože (preto sa ale mnohým ľuďom hnusí). Na predku tela má hmatavý prstík, ktorý jej slúži k ľahšej orientácii. Pri jemnom pohladení tenkej pokožky sú zreteľne cítiť redukované štetinky. Dorastá do dĺžky približne 9 až 30 cm. Jej príbuzní však môžu dosahovať omnoho väčšie rozmery.

Väčšinou sa vyskytuje v zásaditých alebo neutrálnych pôdach, omnoho menej už v kyslých pôdach rašelinísk Eurázie. Je slaboružovej farby.

video:https://www.youtube.com/watch?v=igX6pitrolY

SAMKO

# data[].attributes.body
je to bezstavovec a patrí medzi obrúčkavce.Má zložené svaly z dvoch vrstiev – priečnych a pozdĺžnych. Napnutím priečneho svalstva sa pohne dopredu predná časť jej tela.

# data[].attributes.body
Je bezstavovec a patrí medzi hmyz.
žije v lesoch, na poliach, lúkach a pasienkoch, v záhradách...
Má dva páryčerveno hnedých krídel.
Na každom z nich je jedna škvrna v tvare oka.
Dospelé motýľe sa živia nektárom z kvetov, miazgou zo stromov a zhnitým ovocím. Samička kladie vajíčka na spodnú stranu listov žihľavy dvojdomej. Z vjíčok sa liahnu húsenice. Húsenice sú lesklej čiernej farby a živia sa žihľavou a chmeľom.
Po čase sa húsenice zakuklia a z kukly sa vyvine dospelý motýľ.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Babôčka pávooká ( Aglais io), ľudovo tiež pávie oko, je motýľ z čeľade babôčkovité ( Nymphalidae).

Babôčka pávooká kladie vajíčka skoro na jar, až 500 naraz. Húsenice sú lesklej čiernej farby so šiestimi radmi ostnatých hrotov a radom bielych bodiek na každom segmente, liahnu sa asi po týždni a živia sa žihľavou a chmeľom.

Dospelé jedince pijú nektár z kvitnúcich rastlín, vrátane ozdobných krov, púpav, repíka, konope a ďateliny, ale aj miazgu stromov a hnilé ovocie. Motýle sa usadzujú na kvetoch bodliakov, lopúchov či ďateliny, ale často ich možno zahliadnuť aj na iných rastlinách, ako sajú sladký nektár. Nezriedka ich vidno, ako posedávajú na opadanom prezretom ovocí, ktoré ich láka svojou výraznou arómou.V horských oblastiach sa babôčky uskromnia aj s kamzičníkmi či starčekmi. Živí sa nektárom z kvetín.

Žije takmer všade. Nájdeme ju v nížinných oblastiach na záhradách, ale aj na horských lúkach. Odolná je aj voči nepriaznivým vplyvom ľudskej činnosti a zásahom do prírody. Kým iné živočíchy, motýle nevynímajúc, si takéto zásahy tvrdo odskákali a ich populácia sa postupne zmenšila, bábôčka [pávooká] vzdoruje zmenám veľmi hrdinsky. Aj keď je pravda, že ak by vedela rozprávať, asi by nám nepekne vyčinila, že jej najkrajšie lúky a polia zastaviame obludnými logistickými centrami. Je rozšírená v celej Európe. Jej hostiteľskou rastlinou je Urtica dioica L.Humulus lupulus L. Motýle sa usadzujú na kvetoch bodliakov, lopúchov či ďateliny, ale často ich možno zahliadnuť aj na iných rastlinách, ako sajú sladký nektár. Nepokosený trávnik je pre babôčky raj na zemi.

# data[].attributes.attachment_link.description
Babôčka pávooká ( Aglais io), ľudovo tiež pávie oko, je motýľ z čeľade babôčkovité ( Nymphalidae). Babôčka pávooká kladie vajíčka skoro na jar, až 500 naraz. Húsenice sú lesklej čiernej farby so šiestimi radmi ostnatých hrotov a radom bielych bodiek na každom segmente, liahnu sa asi po týždni a živia sa žihľavou a chmeľom.

# data[].attributes.body
ma 4-8 očí

# data[].attributes.body
Slimák záhradný má guľovitú pravotočivú ulitu z uhličitanu vápenatého širokú 32 - 50 mm a vysokú 30 - 50 mm. Telo je dlhé asi 10 cm. Základná stavba tela je rovnaká ako u ostatných stopkookých mäkkýšov. Hlava nesie dva páry tykadiel, z ktorých dve dlhšie majú oči a dve kratšie obsahujú čuchové orgány a hmatové orgány. Ústny otvor obsahuje radulu - čo je pilníková doštička. Svalnatá noha vylučuje hlien, ktorý slúži k pohybu. Vnútorné orgány sú uložené v ulite.(tento slimak je nebespešní!!!

# data[].attributes.body
ma 4-8 očí

# data[].attributes.body
je to krásna nabijačka ma ríchlo nabijanie a je v dobrej cene

# data[].attributes.body
patrí k blano okrídlené hmyzu . Je to jeden z najznámejších predstaviteľov sociálneho hmyzu.

Tento druh bol pravdepodobne tvorenýextrémnou geografickou izoláciou ( alopatrickou špeciáciou) od rodičovskej populácie východnej krajinyv evolučnom "nedávnom" čase – asi pred 10 000 rokmi (Oldroyd 1999). [1] Oblasť pôvodného rozšírenia zahŕňala Afriku ,Blízky východ a Európu. Storočia , Ďaleký východ až do začiatku 20.

Stavajú svoje hniezda na chránených miestach, pričom jednotlivé voštiny sú umiestnené vedľa seba. Medzi inými druhmi včiel sa najviac ekonomicky používa.

Obsah

1Postave

1.1hlava

1.2prsia

1.2.1Nohy

1.2.2krídla

1.3brucho

2Vývoj bee

3Včelstvá kolónia

3.1Matka

3.1.1Vývoj matky

3.2robotník

3.2.1Rozvoj pracovníka

3.3trubec

4Potraviny, krmivá, med a iné včelie výrobky

4.1Bielkovinová zložka potravín

4.2Glycidová zložka potravín

4.3propolis

4.4vosk

4.5Voda

5Orientácia a komunikácia

5.1Bee tanec

5.2feromóny

6Obranné stratégie

6.1agresivita

6.2hygiena

7Choroby a škodcovia včiel

7.1Choroby plodu

7.2Choroby dospelých

7.3Škodcovia včiel

7.4Taxonomická poznámka

8Význam včelárstva

8.1Opeľovanie rastlín

8.1.1Európe

9Poddruh včiel medonosných

10Vybrané poddruhy včiel medonosných

11Včiel v histórii

12Odkazy

12.1Ref

12.2literatúra

12.3Súvisiace články

12.4Externé prepojenia

Štruktúra tela[upraviť | upraviť zdroj]

Anatómia bee

Eše patrí k kmeňu článkonožcov (Článkonožce). Jej telo sa skladá z troch hlavných častí – hlavy, hrudníka a zadku. Tieto časti sú oddelené zúžením, ktoré im umožňuje pohybovať sa.

Hlava[upraviť | upraviť zdroj]

Hlava (kondenzát) béžovej je pripojená k hrudníku tenkým zúžením, ktoré jej umožňuje pohyb. Vnútornákostra (totorium)poskytuje podporu svalov. Vedľa hornej časti hlavy (vrchol) má bee dve zložené oči (oculi compositi) a v hornej časti hornej časti tri jednoduchéoči (ocelli),[2], ktoré sú usporiadané v tvare trojuholníka, ktorého horná časť v prednej časti hlavy smeruje nadol. Z dolného oka sa tenká brázda (carina) tiahne stredom vrcholu , ktorý je rozdelený na dve vetvy končiace pri koreňoch tekvice.

Anténnevčiel súdva artrocalové trakty umiestnené vedľa seba v studniach približne v strede prednej strany hlavy nad čelným sklom. Na tekviciach je veľa zmyslových orgánov, pomocou ktorých môže bee vnímať olphálne a hmatové podráždenie. Robotnícke tyče sa skladajú z 12 buniek, pre trubicu z 13. Najdlhší je základný výrobok tekvice, takzvaná rukoväť, cez ktorú je tyč na hlave upínaná. Rukoväť pokračuje krátkou valcovitou kolínskou kolínskou, ktorá ju spája s inými predmetmi tekvice tzv. U samíc sa biče skladajú z 10 buniek v skúmavke od 11.

Hlava matky bee má tvar srdca, robotnícky trojuholník a hlava trubice je kruhová.

Hrudník[upraviť | upraviť zdroj]

Hrudník (hrudník) má hlavnú funkciu nosiča pohybových orgánov – krídel a nôh. To zodpovedá jeho vnútornej a vonkajšej štruktúre a masívnemu svalsiu. V štádiu vývoja lariev má bee 3 hrudné bunky, ale dospelá besná má hrudník pozostávajúci zo 4 hrudných buniek, pretože pri obnove orgánov vo fáze kukly sa prvá brušná bunka presunula do hrudníka a použila sa na budovanie chrbta.

Jednotlivé hrudné bunky sa nazývajú: pre-ring (prothroax), mid-game (mesothroax), zahruď (metathroax)a presunutý krúžok (propodeum).

Nohy[upraviť | upraviť zdroj]

Béžová má 3 páry nôh (podstavce). Nohy včiel sa používajú na pohyb, vytváranie reťazí s inými druhmi včiel, prechádzanie voskovými šupinami, zber a ukladanie peľu, čistenie tekvicí. Nesú tiež chemické a mechanické receptory. Je známy najmä systém na treťom páre nôh, nazývaných košíčky, do ktorého zhromažďuje peľ.

Bunky nôh: bedrový kĺb (coxa); príbory (podkoxa); stehno (stehenná kosť); lesk a noha na výrobok (posledný výrobok nesie pazúry a podložky)

Krídla[upraviť | upraviť zdroj]

Bee má jeden pár blasly krídel (alae)na každej strane hrudnej časti, ktoré sú pokryté na povrchu s radom drobných chĺpkov, bežne neviditeľných pre oko. Krídla nie sú končatiny, ale iba koža sa vyliahne, do ktorej prenikol vzduch a nervy vo fáze kukly a okolo ktorej hemolymf prúdi do krídel. Predné krídla sú väčšie ako zadné. Podľa dĺžky dvoch špecifických žíl na krídle včely včelári vypočítajú takzvaný index lakťa, podľa ktorého budú vedieť, aké zemepisné plemeno je včela. Pohyb krídel je taký rýchly, že nie je možné sledovať jednotlivé oscilácie. Buď klapne krídlami asi 230-krát za sekundu pod uhlom 90°[3]. Ak nesie peľ, len zvyšuje uhol mávania, nie frekvenciu. Vzájomná koordinácia činnosti predných a zadných krídel je zabezpečená háčikmi (je ich 13-25), ktoré rastú na prednom okraji zadného krídla a zapadajú do žľabu na zadnom okraji predného krídla, keď lietajú. To vytvára súvislú trojuholníkovú tvár. Na konci letu a návrate krídel do normálnej polohy v pokoji sa háčiky vypnú pohybom predného krídla nad zadnou časťou. Pohyb krídel hore a dole v tvare osmičky je zabezpečený hrudným svalom. Včielka môže letieť dopredu, stáť na mieste počas letu (napr. pri spracovaní peľu do včiel) a tiež môže stáť na podložke a účinne vetrať úľ pohybom krídel.

Zadok [upraviť | upraviť zdroj]

V zadku (brucho) sú uložené tráviace orgány, medové vrecká, jedovaté žľazy, vzduchové vrecká a bodnutie. Je pohyblive spojený s hrudnej časti. Bodnutie na konci zadku je duté, spojené s jedovatým vačkom. Na bodaní sú zadné háčiky, ktoré znemožňujú vytiahnutie z rany po bodaní. Tak, po bodaní, bee vytiahne bodnutie jedovatým vačkom a potom zomrie. Po vytiahnutí bodnutia sa jed na určitý čas vytlačí do rany, čo zvyšuje účinok bodnutia. Ak má muž bodnutie v rane, nie je možné, aby ho vytiahol tým, že ho chytí za jedovaté vaky, pretože by stlačil zvyšok jedu vo vaku do jeho rany. Bodnutie by malo byť zoškrabané tenkým predmetom (klinec).

Vývojemisie [edit | upraviť zdroj]

1. Vajíčko je vložka matkou včely medonosnej do pracovníka alebo trubicovej bunky plástu alebo do materskej misy. V bunke pre bee a materskej miske položí vajíčka oplodnené, v rúrkových vajciach neplánované. Vajíčko je biele lepkavé, mierne zakrivené, s dĺžkou 1, 3-1, 8 mm a hmotnosťou asi 0, 130 mg.

2. Larva vyliahnuté z vajíčka ešte nie je vôbec podobná eure a musí prejsť úplnou dokonalou transformáciou predtým, ako sa stane dospelým (imago). Telo larvy sa skladá z hlavy a 13 buniek. Koža larvy má bielu lesklú farbu. Larvy sú v prvých hodinách približne 1, 5-2, 0 mm dlhé a ich telo sa zužuje smerom k hlave a zadku. V bunkách sú larvy stočené dovnútra bruchom a ako rast postupuje, sú hore a naplnia takmer celý objem bunky.

3. Pre-vír má polovičný púčik vytvorený v materskej bunke, takzvanej matke, len na bokoch a v hornej časti bunky. V tomto kokone je larva zamotaná po zatvorení bunky. Jednotlivé vonkajšie časti tela pre-skupe už začínajú rásť do tvarov podobných dospelej ešte.

4. Kukly sú štvrtou fázou vývoja tkania. Štádium kukly trvá 5 dní u matky a u pracovníkov a dronov 8 dní. Počas tejto doby sa kukly nehýbe a otáča sa v bunkovej hlave smerom k otvoru bunky. Vo fáze kukly dochádza k transformácii vnútorných orgánov. Čerpá živiny potrebné na metabolizmus a tvorbu nových orgánov z rezerv bielkovín, glykogénu a tuku, ktoré vytvoril v larválnom štádiu.

5. Dospelá osoba vyjde z cely po tom, ako si odhryzne viečka. Celkový vývoj matky trvá 16 dní, pracovník 21 dní a trubica 24 dní.

Kolóniavčelstiev [upraviť | upraviť zdroj]

Vajcia a larvy

Zahalené plody zo zavalených plodov

Pohľad na matku; vľavo na dne skorého štádia larvy v materskej želé, na pravej rozvinutej larve

roj

Bee s čiastočne vytiahnutým vreckom

Apis mellifera bi (Apis mellifera bi)

Včely žijú v komunite, ktorú nazývame včelstvá. Včelstvá je založená na určitej hierarchii kasty. Spravidla sa skladá z jednej matky, mnohých pracovníkov a určitého počtu dronov v závislosti od sily včelstiev, dostupnosti bielkovinových potravín (peľu) a ročného obdobia. Do určitej miery je chov dronov podmienený aj genetickými vlastnosťami a vekom matky. Jednotliví členovia včelstiev závisia od seba takým spôsobom, že jeden bez ostatných nemôže vykonávať svoju funkciu a zahynie (napr. osamelý pracovník, matka alebo dron alebo plod). Medzi včiel je dokonalé rozdelenie práce:

matka – jej úlohou je kladenie vajec, čím sa zabezpečí obnova včelstiev;

dron – jeho úlohou je impregnovať mladé matky; ak je to potrebné, pomáha ohrievať plody (vďaka vyššej telesnej teplote, ako majú pracovníci);

pracovníci – vykonávajú všetky ostatné potrebné práce pre kolóniu včiel, ako sú: vyhľadávanie a kŕmenie (nektár, medovica, peľ, voda), spracovanie medu z nektáru a medovice, konzervovanie peľu, budovanie plástov, kŕmenie matky, dronov a plodu, stráženie vstupu do úľa, čistenie a čistenie, vetranie a udržiavanie správnej teploty v úli a množstvo ďalších činností.

Matka[upraviť | upraviť zdroj]

Matka je včela, ktorá je jedinou z celej včelskej kolónie, ktorá vyvíja pohlavné orgány (pracovníci ich zakrpatili). Od pracovníkov sa na prvý pohľad líšia väčšími rozmermi. Matka meria 20-25 mm a jej hmotnosť sa pohybuje od 175 do 240 mg po vyliahnutí. Oplodnená matka váži 225-290 mg. Ďalej sa líši od pracovníka tým, že nemá orgány prispôsobené na zber, t. j. peľové poháre, voskové žľazy alebo hltanové žľazy. Okrem toho, na rozdiel od pracovníkov, matka sa nezúčtuje na práci v úli. Stinger je určený nielen na obranu (len v prípade konfliktu s inou matkou; nemá anti-háčiky na bodnutie, preto nezomrie ako pracovník po bodaní), ale najmä na kladenie vajec (klaret). O matku sa musia neustále ochudovať pracovníci. Celý život kŕmi svoje takzvané kráľovské želé (úryvok hltanových žliaz mladých včiel) bohaté na bielkoviny.

Vývoj matky[upraviť | upraviť zdroj]

Vývoj matky je spočiatku podobný vývoju pracovníka. Rozdiel je v tom, že larva matky dostáva materskú želé vo väčšom množstve ako pracovník od začiatku do konca vývoja lariev. Postup je taký, že pri príprave na rojenie (alebo počas tichej výmeny) matka položí oplodnené vajíčko na dno matkinej misy (matka). Materská misa má tvar guľovitého koruny s priemerom 9 mm a je postavená hore nohami, najčastejšie na okraji plástu. Ak včelári chovajú "umelé" matky, vyrábajú tieto misky sami z včelích voskov alebo používajú misky masovo vyrobené z plastu. Po položení vajíčka v materskej miske pracovník z tejto misy odhalí materskú bunku v tvare žaluďa dlhého 20-30 mm. Na konci larválneho vývoja pracovníka sa bunka zatvorí, larválne kokony v ňom po dobu 8 dní a počas tejto doby sa zmení z kukly na dospelú matku. Matka sa tak vyliahne 16. Dostane sa z bunky pomocou hrudiek: uhryzne dieru do viečka a odpoja viečko. Môže uhryznúť cez dieru dostatočne veľkú na to, aby sa cez ne plazila, takže podľa veľkosti otvoru môže včelár povedať veľkosť matky. Ihneď po vyliahnutie ju pracovník kŕmi. V prípade núdze sa matka ide kŕmiť sladidlami (medom). Ak nájde inú matku v úli po vyliahnutie, dôjde k boju medzi nimi, v ktorom slabšia matka spravidla zahynie. Niekedy je víťazná matka zranená, v niektorých prípadoch obaja zahynú.

Rojenie je prirodzený spôsob reprodukcie včelstiev. Pri rojovaní je včelárnosť rozdelená na dve časti, v ktorých sú zastúpené včely všetkých vekových kategórií vrátane dronov. S prvým rojom aj stará matka odletí. Roj sa usadí do vopred neurčenej dutiny a stavia nové plásty. V úli zostávajú navíjané materské bunky (matky), z ktorých sa vyliahnu mladé matky. Silné včelstvá sa môžu rojiť aj viac ako raz za jednu sezónu.

Matka produkuje feromón, ktorýsa vo včelárstve nazýva "materská látka". Robotníckymi včielmi lížte tento feromón od matky a odovzdávajú ho jeden druhému. Táto chemická informácia neustále cirkuluje v včelstiev. Ak je matka neprítomná v včelárni, tento feromón prestane cirkulovať a včelárska kolónia zistí, že je assemphased, a preto začne etablovať núdzové matky. Na ich stanovenie musí byť v včelej kolónii otvorené plodenie (t. j. vajcia, larvy). Ak v včelej kolónii nie je otvorené plod, včelstvá je odsúdená na záhubu. Včelár môže pomôcť pridaním plástu s otvoreným plodom z inej včelej kolónie do včelstiev. Lepším riešením je pridať cudziu navíjanú matku na javisku tesne pred vyliahnutiem. Obdobie, počas ktorého matka neloží v včelej kolónii, sa nepriaznivo prejavuje oslabením včelstiev. Preto skúsení včelári pridávajú do takejto včelárky oplodnenú matku. S touto skúsenosťou vždy existuje riziko, že včelstvá neprijme matku a úspech závisí od skúseností včelára.

Pracovník[upraviť | upraviť zdroj]

Pracovníci tvoria najväčšiu kaste v včelej kolónii. Sú to ženy, ktoré majú nedostatočne rozvinuté pohlavné orgány, a preto sa nemôžu spáriť s dronmi. Pracovníci rastú do veľkosti 12-14 mm a ich hmotnosť je okolo 100 mg. Vyliahnu sa z oplodnených vajíčok v robotníckych bunkách, ktorých je približne 400 pri 1 dm2. V čase hlavnej zbierky je v úli 30 000 – 50 000 pracovníkov, počas zimnej prestávky 10 000 – 20 000.

Rozvoj pracovníkov[upraviť | upraviť zdroj]

Pracovníci sa vyliahnu z oplodneného vajíčka 21. [zdroj?] Po vyliahnutie začnú silnejšie a po 2-3 hodinách sa stávajú takzvanými "čističmi pre bee", ktorých úlohou je vyčistiť bunky a pripraviť ich na výsadbu matky. Ďalší vývoj včiel v úli prebieha odlišne v závislosti od okolitých podmienok a potrieb včelstiev, ktorým sa mladé včely (mladí ľudia) prispôsobujú. Približne od štvrtého dňa po vyliahnutie včelie plody začínajú kŕmiť materskú želé zmiešané s medom a peľom. V ďalšej fáze pracovníci aktivujú voskové žľazy a na 12. V ďalšej fáze vývoja sa stavitelia stávajú "strážcami hrebeňa" (dvere úľa), ktoré sú poverené obranou proti votrelcoma v čase, keď neexistuje sen, od iných včiel. V poslednej fáze, v 21. Táto aktivita oslabujú telo béžovej a po 6-8 týždňoch je už veľké opotrebenie (vyblednutá farba) a bee zomrie. Včielia zomierajú, aj keď používajú stinger, pretože po bodaní ho vytrhnú žilovou žľazou. Na zimu sa vyliahnu takzvané dlhodobé včielky, ktoré majú za úlohu preceňovať zimu a ktorých priemerná dĺžka života je dokonca niekoľko mesiacov.

deňfázaaktivita
po 2-3 hodinách | čistička | čistenie ⇒ prípravu na to, aby matka začala
Deň 4 | Podávač | zásobovanie lariev jedlom
Deň 6 | mača | kŕmenie matky materskou želé
Deň 12 | staviteľ | budovanie práce pre bee
Deň 18 | Strážca Českej republiky | stráženie vchodu do úľa
21. den | ammy (ammy) | preprava potravín do úľa

Činnosť pracovníkov sa prispôsobuje najmä tomu, čo je potrebné v včelstiev. Údaje uvedené v tabuľke sú príkladom získaným z pozorovaní označených pracovníkov.

Ak je včelstvá izothovaná a nemôže si udržať svoju matku, pracovníci sa navzájom kŕmia kráľovským želé. To aktivuje ich vaječníky a potom nazývame takéto vírusové drony. Keďže nie sú schopní spáriť sa s trubicou, kladú neoplodnené vajcia, z ktorých sa vyliahnu len drony. Takáto včelín kolónia je odsúdená na záhubu, pretože drony už nebudú akceptovať žiadnu matku. Hoci existujú postupy, ktorými sa takéto včelstvá môžu niekedy zachrániť pridaním matky, skúsení včelári to nerobia, pretože veková štruktúra týchto včelstiev je vysoká a takto zachránená včelstvá stále zaostáva. Včelári sa snažia, aby sa tento stav nestal, a ak sa to nakoniec stane, potom takéto včelstvá radšej zničia.

Larvy rúrok v robotníckych bunkách rastú väčšie, nezmestia sa do buniek, a preto sa tieto bunky naťahujú. Potom, čo sme boli zakorenení, tieto bunky sú nevzhľadné a nazývajú sa hrbáč.

Dron[upraviť | upraviť zdroj]

Čerstvo vyliahnuté drony

Dron je mužská besná. Meria 15-17 mm a váži asi 220 mg. Na rozdiel od robotníkov a matiek, nemá bodnutie. Drony sa vyliahnu z neplánovaných vajec, ktoré matka leží v rúrkových bunkách odlišných od veľkosti pracovníkov. Trubicové bunky sú väčšie ako bunky pracovníkov a na 1 dm 2 elektrónkové bunky je²⁷⁰ trubiek. Drony spravidla žijú len v letnom období a ich počet sa postupne znižuje. V včelsej kolónii ich môže byť niekoľko stoviek až niekoľko tisíc, ale najbežnejšie množstvo je asi 500 dronov. Včelári, ktorí chovajú matky, zámerne chovajú väčší počet dronov v včelstiev s cieľom zvýšiť pravdepodobnosť oplodnenia matky dronmi s lepšími genetickými vlastnosťami. Na konci leta pracovníci vyžmýkajú trubicu z úľa, pretože sen je prerušený dlhotrvajúcim nepriaznivým počasím. Preto sa v zime drony v úľoch nachádzajú len vo výnimočných prípadoch.

Potraviny, krmivá, med a iné včelie výrobky[upraviť | upraviť zdroj]

Potravavčiel [4] pozostáva z:

bielkovinové zložky - peľ kvetov

glykadové zložky – nektár hmyzu podobné kvety a medovica,ktorá je odpadovým produktom metabolizmu mer a vošiek.

Zber a zber zásob vykonávajú výlučne letáky pracujúcej triedy. Nektár a medovinát sa zhromažďujú do takzvaného volána – predĺženej časti tráviacej trubice umiestnenej v prednej časti zadku. Peľ vložili do košíčiek na holennú kosť tretieho páru nôh.

Bielkovinová zložka potravín[upraviť | upraviť zdroj]

Prinesený peľ je útulný s avinami do voštinových buniek. Úľové bézy (kŕmidlá a mačiatka) zbierajú uložený peľ podľa potreby a používajú enzým hltanových žliaz na premenu v tele na bielkovinovú zložku potravy dôležitú pre kŕmenie plodu – lariev v bunkách. Takto stráviteľné a ošetrené jedlo, plod je kŕmený krmivom pre včiel. Zloženie kŕmneho produktu je variabilné a spolu s ďalšími faktormi ovplyvňuje vývoj lariev v pracovníčku, trubici alebo novej matke.

Larva matky v matke je kŕmená počas celého vývoja produktom s vysokou biologickou hodnotou. Na tento účel musí byť krmivo produkované mačiatkami označené označením"materská želé".

Glycidová zložka potravín[upraviť | upraviť zdroj]

Po príchode do úľa prechádzajú bohatí zozbieraný nektár alebo med z volánu do volánu do úľových včiel. Úle zahusťujú prijatý nektár pomocou svojich ústnych orgánov, aby vystavili kvapku nektáru teplému a vetranému prostrediu úľa. [5] Ukladajú koncentrovanú nádchu vo voštinových bunkách. Ďalším odparovaním vody sa uložené vence postupne zrelé na med. Glykodová zložka potraviny sa podľa potreby vyžrebuje z takto nahromadených zásob medu.

Matka a drony sú kŕmené mačiatkami.

Propolis[upraviť | upraviť zdroj]

Propolis je lepkavá látka, ktorú včielia zhromažďujú na púčikoch stromov a kríkov. Obsahuje vysoký podiel látok zabraňujúci rozvoju mikroorganizmov. Včielia ho používajú na utesnenie vnútorných stien úľa, upchávajú nechcené trhliny a mumifikujú mŕtve telá votrelcov.

Vosk[upraviť | upraviť zdroj]

Čerstvo vyrobené voskové váhy na dne, vosková časť navrchu

Včelí vosk je vysoko odolný ester jednoúčistových alkoholov a vyšších mastných kyselín. Mladé úľové tesáky ho produkujú ako výtok z takzvaných zrkadiel na spodnej strane buniek zadku.

Roj včiel, ktorý sa voľne usadzuje napríklad v dutine stromu, okamžite začína výstavbu diela. Včielia visia na strope dutiny a s nohami prilepených k sebe tvoria akúsi živú záclonu. Voskové výlisky sa miešajú so slinami a postupne modelujú plást, čo je vertikálna tenká vosková stena vysadená na oboch stranách s hustou sieťou šesťstranných buniek.

Včielia v umelom prostredí úľa stavajú bunky na predlisovaných voskových polotovách (jamách). Steny dodáva do úľa včelár v potrebnom množstve a veľkosti. Veľkosť steny je obmedzená veľkosťou dreveného rámu – rozmerom rámu.

Voskový plást je pre svoju štruktúruteľný. Základňa je dutý šesťstenný rúrkový tvar (bunka) až do hĺbky 15 mm. Šesťhranný tvar umožňuje, aby steny buniek boli spoločné pre susedné bunky a úplne sa spojili. Dno bunky je uzavreté a súčasne spoločné pre bunky na opačnej strane plástu. V priereze sa plást javí ako stromová štruktúra. Stredná os sa skladá z DNA buniek alebo delenia a jednotlivé bunky stúpajú vedľa seba pod miernym uhlom okolo 5°. Imodore sklon prispieva spolu s priľnavosťou k tomu, že obsah buniek (riedky wwed, med alebo voda) nemôže vytekať.

Voda[upraviť | upraviť zdroj]

Voda je privedený včiel auches z vonkajšieho prostredia. Zaujímavé je, že uprednostňujú vodu z ľudského hľadiska zlej kvality (močoviny, okraje zakalených kaluží).

Privezená voda sa používa na riedenie medu pri spracovaní na krmivo. Voda odparuje z buniek, keď sa zahusťovanie mladiny a zasahovanie medu stáva dôležitým faktorom pri regulácii hlasnej mikroklímy. Fyzikálne účinky odparunej vody používajú včielia aktívnym vetraním (krúžením krídel na hrebeni) na reguláciu vlhkosti a teploty prostredia bez eerless.

Orientácia akomunikácia [upraviť| upraviť zdroj]

Bee tanec

Včiel môže vidieť lepšie, než sa predtým myslelo. [6] Sú tiež schopní naučiť sa pridávať a čítať. [7] Včela medonosná je spoločenský hmyz s vysoko rozvinutou schopnosťou komunikovať. júna 1999 o a.s.

Bee dance[edit | upraviť zdroj]

Zaujímavý je spôsob, akým bee informuje prieskumníka o umiestnení nového zdroja potravy: Robí sa to prostredníctvom tanca pre ľudí,ale má svoje dialekty:[9]

Na vertikálnom povrchu plástu včela beží určitým smerom, bzučí krídlami a máva sa za somom. Po skončení priameho behu sa po elipse do východiskového bodu pokojne vráti a opäť vybehne.

Vektor woming run je v uhle s vertikálnym plástom, ktorý je rovnaký ako uhol, ktorý uzatvára smer k jedlu a polohu slnka.

Počas tanca je bádateľka obklopená takzvanými nováčikmi. Nováčikovia sledujú jej tanec a po nejakom čase vyrazia z úľa, smerom k ktorému boli informovaní. Aj keď je slnko za oblakmi, včielia vnímajú rozptýlené polarizované svetlo a podľa toho určujú polohu slnka.

Tieto javy skúmal, opísal a publikoval v roku 1965 nemecký zoológ Karl von Frisch. júna 1999 o a.s.

Feromóny[upraviť | upraviť zdroj]

Iná metóda komunikácie, podobná metóde iných zvierat, ale najmä hmyzu, je založená na chemických podnetoch používajúcich feromóny:

Feromóny vedskej žľazy – Chemický signál pre hromadný útok je viditeľný aj u človeka. Keď je bodnutá, bodnutie bee je vytrhnuté z jej tela. Podšívka jedovaté žľazy je nepoužité. V tejto časti tela včiel je syntetizovaná zmes feromónov, ktorých vôňa uvoľnená do vesmíru aktivuje iné tesáky na agresiu.

Feromóny nasánkových žliav – Nasanova žľaza sa nachádza v hornej časti zadku. Včiel robotníkov možno vidieť, ako dvíhajú zadok a rozptyľujú krídla, aby prilákali iné včielky v teréne, keď sa vracajú z balíčka okolo vchodu do úľa. Aj týmto spôsobom je možné vysvetliť častý let včiel do cudzieho úľa.

Feromón "kráľovská látka" (nesmie sa zamieňať s materskou želé). Výsledok žľazy produkujúcej materskú látku je v blízkosti hrudiek (čalúnení) matky. Feromón sa používa v mnohých prípadoch. Najdôležitejšie sú uvedené:

1. Priťahuje opatrovateľov k sebe a konsoliduje súdržnosť včelstiev. Včiel pri kŕmení matky vezmite materskú látku a prostredníctvom kontaktu s inými druhmi včiel ju rozložte po celej komunite.

2. Pôsobí ako sexuálna príťažlivosť; priťahuje drony ku kumulácii počas svadobného letu

3. Nedostatok feromónu:

keď je matka mŕtva, včielky vedú k nárazu núdzových matiek na výchovu náhradnej matky

zníženie produkcie u starej matky začne s prípravami na rojenie (matky a výchova nových matiek)

Obrannéstratégie [upraviť | upraviť zdroj]

Obranný inštinkt včiel je jednou zo základných podmienok prežitia. Včely musia kontrolovať zozbierané zásoby a samotnú existenciu včelstiev. Útok včiel možno očakávať len vtedy, ak včely vnímajú situáciu ako hrozbu pre zásoby alebo existenciu včelstiev.

Agresivita[upraviť | upraviť zdroj]

Podrobnejšie informácie nájdete v článku Bee veed.

Výstrahu pred útokom držia takzvaní strážcovia na hrebeni. Sú veľmi citlivé na pohyb a vibrácie v blízkosti úľa. Skúsení včelári vedia, že kritická vzdialenosť od hrebeňa je asi 5 m. Útok možno očakávať pri približovaní sa pod túto hranicu.

Manipulácia s úľom vyvoláva obranné akcie. Najprv lietajú, bzučia vo varovaní. Nakoniec to príde na bodnutie. Po prvej injekcii je zreteľný zápach jedu včiel a pravdepodobne aj feromónu (pozri komunikáciu včiel). To je tiež signál pre ostatné včiel k útoku.

Ďalšie príčiny vyvolávajúce agresivitu včiel môžu byť:

obťažovanie mravcami, vosami, vtákmi, hlodavcami

kosenie trávy pomocou krovinorezu, frézovanie kosy

ťažba dreva, premiestňovanie koní alebo iných veľkých zvierat

Najcitlivejšie na rušenie sú na začiatku jari a v iných obdobiach mimo balenia. Naopak, keď sa rojí, ako však lietanie a hučanie včelstiev vyzerá pôsobivo na hrozivé, obavy nie sú na mieste. júna 1999 o azálami

Hygiena[upraviť | upraviť zdroj]

Možno považovať za pozoruhodné zistiť, že pre imunitný systém a odolnosť voči chorobám nemajú včielky veľmi rozsiahle genetické zloženie. Tento nedostatok je kompenzovaný vysokou organizáciou a efektívnym správaním celej komunity hmyzu, čo sa odráža v mnohých "hygienických návykoch" (čistiaci inštinkt, dezinfekcia propolisom).

V modernej dobe obranné mechanizmy včiel zlyhávajú v konfrontácii so zavedenými parazitmi (včelie kliešte Varroa destructor)alebo pesticídmi [12] a insekticídmi v poľnohospodárstve. O to viac sa spoliehajú na pomoc človeka. Preto dnes vo voľnej prírode včelstvá nemôže dlho prežiť. júna 1999 o a.s.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Včela medonosná Apis mellifera L., 1758 patří mezi blanokřídlý hmyz. Jde o jednoho z nejznámějších zástupců společenského hmyzu.

Druh vznikl pravděpodobně extrémní geografickou izolací ( alopatrická speciace) od mateřské populace včely východní, a to v době evolučně „nedávné" - asi před 10 000 lety (Oldroyd 1999). Oblast původního rozšíření zahrnovala Afriku, Blízký východ a Evropu. Do Ameriky, Austrálie a na Nový Zéland byla přivezena až v 17. století, na Dálný východ až začátkem 20. století.

Svá hnízda staví na chráněných místech, přičemž jsou jednotlivé plásty umístěny vedle sebe. Mezi ostatními druhy včel je nejvíce hospodářsky využívána.

Včela patří do kmene členovců (Arthropoda). Její tělo se skládá ze tří hlavních částí - hlavy, hrudi a zadečku. Tyto části jsou od sebe oddělené zúžením, které jim umožňuje pohyblivost.

Hlava (caput) včely je s hrudí spojena tenkým zúžením, které jí umožňuje pohyb. Oporu svalstvu poskytuje vnitřní kostra (tentorium). Po boku temene hlavy (vertex) má včela dvě složené oči (oculi compositi) a na vrcholu temena tři jednoduché oči (ocelli), které jsou rozmístěné do tvaru trojúhelníku, jehož vrchol na přední části hlavy směřuje dolů. Od spodního jednoduchého oka se táhne středem temena tenká brázdička (carina), která se rozděluje na dvě větve končící u kořenů tykadel.

Tykadla (antennae) včel jsou dvě článkovitá ústrojí umístěná vedle sebe v jamkách přibližně ve středu přední strany hlavy nad čelním štítem. Na tykadlech se nachází mnoho smyslových orgánů, pomocí kterých včela dovede vnímat čichová a hmatová podráždění. Tykadla dělnic se skládají z 12 článků, u trubce ze 13. Nejdelší je základní článek tykadla, tzv. násadec, kterým je tykadlo na hlavě upnuté. Násadec pokračuje krátkým válcovitým kolínkem, které ho spojuje s ostatními články tykadla tzv. bičíky. U samiček se bičíky skládají z 10 článků, u trubce z 11.

Hlava včelí matky má srdcovitý tvar, dělnice trojúhelníkový a hlava trubce je kruhovitá.

Hruď (thorax) má hlavní funkci jako nosič orgánů pohybu - křídel a nohou. Tomu odpovídá i její vnitřní a vnější stavba a mohutné svalstvo. V larválním vývojovém stádiu má včela 3 hrudní články, dospělá včela má však hruď složenou ze 4 hrudních článků, protože při přestavbě orgánů ve stádiu kukly se první břišní článek přesunul k hrudi a využil se na stavbu její zadní části.

Jednotlivé hrudní články se nazývají: předohruď (prothroax), středohruď (mesothroax), zadohruď (metathroax), a přesunutý kroužek (propodeum).

Včela má 3 páry nohou (pedes). Včele slouží nohy k pohybu, k vytváření řetízků s ostatními včelami, k předávání voskových šupinek, sběru a ukládání pylu, čištění tykadel. Nesou též chemické a mechanické receptory. Známé je hlavně ústrojí na třetím páru nohou, zvané košíčky, do kterých sbírá pyl.

Články nohou: kyčel (coxa); příkyčlí (subcoxa); stehno (femur); holeň a článkované chodidlo (poslední článek nese drápky a polštářky)

Včela má na každém boku hrudní části jeden pár blanitých křídel (alae), která jsou na povrchu pokrytá množstvím drobných chloupků, okem běžně neviditelných. Křídla nejsou končetiny, nýbrž jen vychlípeniny pokožky, do nichž ve stadiu kukly pronikly vzdušnice a nervy a kolem nichž proudí do křídel i hemolymfa. Přední křídla jsou větší než zadní. Podle délky dvou určitých žilek na křídle včely včelaři vypočítávají tzv. loketní index, podle kterého poznají, o jaké geografické plemeno včely se jedná. Pohyb křídel je tak rychlý, že není možné sledovat jednotlivé kmity. Včela mávne křídly cca 230 krát za sekundu v úhlu 90°. Pokud nese pyl jen zvětší úhel mávání, nikoli frekvenci. Vzájemná koordinace činnosti předního a zadního křídla je zajištěna háčky (je jich 13-25), které vyrůstají na předním okraji zadního křídla a zapadají při letu včely do žlábku na zadním okraji předního křídla. Vytvoří tak souvislou trojúhelníkovou plochu. Po skončení letu a návratu křídel do normální polohy v klidu se háčky posunutím předního křídla přes zadní samy vypnou. Pohyb křídel nahoru a dolů ve tvaru osmičky zajišťují hrudní svaly. Včela dokáže letět dopředu, stát za letu na místě (např. když zpracovává pyl do rousků) a také dokáže stát na podložce a pohybem křídel účinně větrat úl.

V zadečku (abdomen) včely jsou uložené zažívací orgány, medový váček, jedová žláza, vzdušné vaky a žihadlo. Je pohyblivě spojen s hrudní částí. Žihadlo na konci zadečku je duté, napojené na jedový váček. Na žihadle se nacházejí zpětné háčky, které znemožňují po bodnutí jeho vytažení z rány. Včela si tak po bodnutí vytrhne žihadlo i s jedovým váčkem a následně umírá. Po vytržení žihadla dochází ještě po nějakou dobu k vypouštění jedu do rány, což zvyšuje účinek bodnutí. Pokud má člověk žihadlo v ráně, v žádném případě ho nesmí vytahovat tak, že by ho uchopil za jedový váček, neboť by si tím vymáčkl zbytek jedu ve váčku do rány. Žihadlo je nutno vyškrábnout tenkým předmětem (nehtem).

1. Vajíčko pokládá matka včely medonosné do dělničí či trubčí buňky plástu nebo do mateří misky. Do včelí buňky a mateří misky klade vajíčka oplozená, do trubčích vajíčka neoplozená. Vajíčko je bílé tyčinkovité, lehce zakřivené, o délce 1,3-1,8 mm a hmotnosti kolem 0,130 mg.

2. Larva vylíhlá z vajíčka není ještě vůbec podobná včele a musí projít celou dokonalou proměnou, než se z ní stane dospělec (imago). Tělo larvy tvoří hlava a 13 článků. Pokožka larvy má bílou lesklou barvu. Larvy jsou v prvních hodinách dlouhé přibližně 1,5-2,0 mm a směrem k hlavě a zadečku se jejich tělo zužuje. V buňkách jsou larvy stočené bříškem dovnitř a postupem růstu se napřimují a vyplní téměř celý objem buňky.

3. Předkukla má v mateřské buňce, tzv. matečníku, vytvořený zámotek jen na bocích a ve vrchní části buňky. Do tohoto zámotku se larva zapřádá po zavíčkování buňky. Jednotlivé vnější části těla předkukly už začínají narůstat do tvarů podobných dospělé včele.

4. Kukla je čtvrtým stádiem vývoje včely. Stádium kukly trvá u matky 5 dní a u dělnic a trubců 8 dní. Během této doby se kukla nehýbe a je natočená v buňce hlavou směrem k otvoru buňky. Ve stádiu kukly nastává přeměna vnitřních orgánů. Živiny potřebné pro látkovou přeměnu a na tvorbu nových orgánů čerpá ze zásob proteinů, glykogenu a tuku, které si vytvořila v larválním stádiu.

5. Dospělec vylézá z buňky po vykousání jejího víčka. Celkový vývoj matky trvá 16 dní, dělnice 21 dní a trubce 24 dní.

Včely žijí ve společenstvu, které nazýváme včelstvo. Včelstvo je založeno na určité kastovní hierarchii. Zpravidla je složeno z jedné matky, mnoha dělnic a určitého množství trubců, závisejícího na síle včelstva, dostupnosti bílkovinné potravy (pylu) a roční době. Do určité míry je odchov trubců podmíněn i genetickými vlastnostmi a stářím matky. Jednotliví členové včelstva jsou na sobě závislí tak, že jeden bez ostatních nedovede plnit svou funkci a zahyne (např. osamělá dělnice, matka či trubec nebo plod). Mezi včelami funguje dokonalá dělba práce:

Matka je včelí samička, která má jako jediná z celého včelstva vyvinuté pohlavní orgány (dělnice je mají zakrnělé). Od dělnic se liší na první pohled většími rozměry. Matka měří 20-25 mm a její hmotnost se po vylíhnutí pohybuje v rozmezí 175-240 mg. Oplozená matka váží 225-290 mg. Od dělnice se dále liší tím, že nemá orgány uzpůsobené ke sběru, tedy pylové košíčky, voskotvorné žlázy ani hltanové žlázy. Dále se matka na rozdíl od dělnic nepodílí na pracích v úlu. Žihadlo má uzpůsobené nejen k obraně (pouze v případě konfliktu s jinou matkou; nemá na žihadle protiháčky, proto po bodnutí nehyne jako dělnice), ale zejména ke kladení vajíček (kladélko). O matku se musí dělnice soustavně starat. Celý život ji krmí tzv. mateří kašičkou (výměšek hltanových žláz mladých včel) bohatou na bílkoviny.

Vývoj matky

Vývoj matky je zpočátku podobný jako vývoj dělnice. Rozdíl je v tom, že larva matky dostává od začátku až do konce larválního vývoje mateří kašičku ve větším množství než dělnice. Postup je takový, že při přípravě na rojení (popř. při tiché výměně) položí matka na dno mateřské misky (matečníku) oplodněné vajíčko. Mateřská miska má tvar kulového vrchlíku o průměru 9 mm a je postavena dnem vzhůru, nejčastěji na okraji plástu. Pokud včelaři odchovávají „umělé" matky, zhotovují si tyto misky sami z včelího vosku nebo používají misky sériově vyráběné z plastu. Po položení vajíčka do mateřské misky vystaví dělnice z této misky mateřskou buňku ve tvaru žaludu, dlouhou 20-30 mm. Z vajíčka se po třech dnech zárodečného vývoje vylíhne larvička, která rychle roste a za 5 dní zaplní mateřskou buňku. Na konci larválního vývoje dělnice buňku zavíčkují, larva se v ní na 8 dní zakuklí a během této doby se z kukly přemění na dospělou matku. Matka se tedy líhne 16. dne od položení vajíčka do mateřské misky. Z buňky se dostane pomocí kusadel: vykouše ve víčku otvor a víčko odklopí. Otvor si dovede vykousat přesně tak velký, aby jím akorát prolezla, takže podle velikosti otvoru včelař může poznat velikost matky. Okamžitě po vylíhnutí ji dělnice nakrmí. V případě nouze se jde matka sama nakrmit sladinou (medem). Pokud v úlu nalezne po vylíhnutí další matku, nastane mezi nimi souboj, při kterém slabší matka zpravidla zahyne. Někdy bývá i vítězící matka poraněná, v některých případech zahynou obě.

Rojení je přirozený způsob rozmnožování včelstev. Při rojení se včelstvo rozdělí na dvě části, ve kterých jsou zastoupeny včely všech věkových kategorií včetně trubců. S prvním rojem vyletí i stará matka. Roj se zabydlí v předem vyhlédnuté dutině a postaví si tam nové plásty. V úle zůstávají zavíčkované mateřské buňky (matečníky), ze kterých se vylíhnou mladé matky. Silné včelstvo se může vyrojit i vícekrát v jedné sezóně.

Matka produkuje feromon, kterému se ve včelařství říká „mateří látka". Včely-dělnice tento feromon z matky olizují a předávají ho dál jedna druhé. Tato chemická informace ve včelstvu neustále koluje. Pokud bude matka ve včelstvu chybět, tento feromon přestane kolovat, a včelstvo tak zjistí, že je osiřelé, a proto začne zakládat nouzové matečníky. Aby je mohlo založit, musí ve včelstvu existovat otevřený plod (tzn. vajíčka, larvičky). Pokud ve včelstvu otevřený plod není, je včelstvo odsouzené k zániku. Včelař může pomoci tím, že do včelstva přidá plást s otevřeným plodem z jiného včelstva. Lepším řešením je přidání cizího zavíčkovaného matečníku ve stadiu těsně před vylíhnutím. Doba, po kterou ve včelstvu matka neklade, se nepříznivě projeví zeslábnutím včelstva. Proto zkušení včelaři takovému včelstvu přidávají oplozenou matku. Při této proceduře vzniká vždy riziko, že včelstvo matku nepřijme, a úspěch záleží na zkušenostech včelaře.

Dělnice tvoří ve včelstvu nejpočetnější kastu. Jsou to samičky, které mají nevyvinuté pohlavní orgány, a proto se nemohou spářit s trubci. Dělnice vyrůstají do velikosti 12-14 mm a jejich hmotnost se pohybuje okolo 100 mg. Líhnou se z oplodněných vajíček v dělničích buňkách, kterých bývá na 1 dm ² přibližně 400. V době hlavní snůšky se v úlu nachází dělnic 30 000-50 000, v době zimního klidu 10 000-20 000.

Vývoj dělnice

Dělnice se líhnou z oplozeného vajíčka 21. den od jeho položení do buňky. Po vylíhnutí začnou sílit a po 2-3 hodinách se z nich stávají tzv. „včely-čističky", jejichž úkolem je vyčistit buňky a připravit je matce k zakladení. Další vývoj včely v úlu probíhá různě, záleží na okolních podmínkách a na potřebách včelstva, kterým se mladé včely (mladušky) přizpůsobují. Přibližně od 4. dne po vylíhnutí začínají krmit včelí plod mateří kašičkou smísenou s medem a pylem. V dalším stadiu se dělnicím aktivují voskotvorné žlázy a 12. den se z nich stávají „stavitelky", které staví včelí dílo. V následujícím stadiu vývoje se ze stavitelek stávají „strážkyně česna " (úlová dvířka), které mají za úkol bránit před vetřelci, a v době, kdy není snůška, i před jinými včelami. V posledním stadiu, 21. dne, se z mladušek stávají „létavky", vylétají z úlu a zapojují se do opatřování potravy a vody. Tato činnost včelí tělíčko vysiluje a po 6-8 týdnech je již znát velké opotřebení (vybledlé barvy) a včela uhyne. Včely hynou i v případě, že použijí žihadlo, protože si ho po bodnutí vytrhnou i s jedovou žlázou. Na zimu se líhnou tzv. dlouhověké včely, které mají za úkol přečkat zimu a jejichž délka života je i několik měsíců.

Činnost dělnic se přizpůsobuje hlavně tomu, co je ve včelstvu potřeba. Údaje uvedené v tabulce jsou příkladem získaným z pozorování označených dělnic.

Pokud včelstvo osiří a nedokáže si odchovat matku, dojde k vzájemnému krmení dělnic mateří kašičkou. Tím dojde k aktivaci jejich vaječníků a takovým včelám pak říkáme trubčice. Vzhledem k tomu, že nejsou schopny se spářit s trubcem, kladou vajíčka neoplodněná, ze kterých se líhnou pouze trubci. Takové včelstvo je odsouzené k zániku, neboť trubčice již nepřijmou žádnou matku. Existují sice postupy, kterými lze někdy takové včelstvo zachránit přidáním matky, ale zkušení včelaři to nedělají, neboť věková struktura těchto včelstev je vysoká a takto zachráněné včelstvo stejně zaostává. Včelaři se snaží k tomuto stavu nenechat dojít, a pokud k němu přece jen dojde, pak taková včelstva raději likvidují.

Trubčí larvy v dělničích buňkách dorůstají větších rozměrů, do buněk se nevejdou, a proto včely tyto buňky protahují. Po zavíčkování jsou tyto buňky nevzhledné a říká se jim hrboplod.

Trubec je včelí sameček. Měří 15-17 mm a váží okolo 220 mg. Na rozdíl od dělnic a matky nemá žihadlo. Trubci se líhnou z neoplozených vajíček, která matka naklade do trubčích buněk lišících se od dělničích velikostí. Trubčí buňky jsou větší než dělničí a na 1 dm ² trubčích buněk jich připadá 270. Trubci žijí zpravidla jen v letním období a jejich počet postupně klesá. Ve včelstvu jich může být několik set až pár tisíc, ale nejčastější množství je okolo 500 trubců. Včelaři, kteří chovají matky, záměrně ve včelstvech odchovávají větší množství trubců, aby zvýšili pravděpodobnost oplodnění matky trubci s kvalitnějšími genetickými vlastnostmi. Na konci léta dělnice vyženou trubce z úlu, protože snůška je přerušena déletrvajícím nepříznivým počasím. V zimě se tedy trubci v úlech nacházejí jen ve výjimečných případech.

Potrava včel sestává z:

Sběrem a shromažďováním zásob se zabývají výhradně dělnice-létavky. Nektar a medovici sbírají do tzv. volátka - rozšířené části trávící trubice umístěné v přední části zadečku. Pyl městnají do košíčků na holenním článku třetího páru nohou.

Přinesený pyl je létavkami městnán do plástových buněk. Úlové včely (krmičky a kojičky) uskladněný pyl podle potřeby odebírají a pomocí enzymu hltanových žláz přeměňují ve svém těle na bílkovinnou složku potravy důležitou pro krmení plodu - larev v buňkách. Takto natrávenou a upravenou potravou je plod krmen včelami krmičkami. Složení krmného produktu je proměnlivé a ovlivňuje spolu s dalšími činiteli vývoj larev v dělnice, trubce či novou matku.

Larva matky v matečníku je po celou dobu svého vývoje živena produktem o vysoké biologické hodnotě. Krmivo za tím účelem produkované včelami kojičkami nese případné označení „ mateří kašička ".

Po příletu do úlu předávají létavky nasbíraný nektar resp. medovici z volátka do volátka úlovým včelám. Úlové včely obdržený nektar zahušťují tak, že pomocí ústních orgánů vystavují kapku nektaru teplému a větranému prostředí úlu. Zahuštěnou sladinu ukládají do buněk plástů. Dalším odpařováním vody uložená sladina dozrává postupně v med. Glycidová složka potravy je podle potřeby čerpána z takto nashromážděných zásob medu.

Matka a trubci se nechají krmit kojičkami.

Propolis je lepkavá pryskyřičná substance, kterou včely sbírají na pupenech stromů a keřů. Obsahuje vysoký podíl látek bránících rozvoji mikroorganismů. Včely ji používají k tmelení vnitřních stěn úlu, ucpávání nežádoucích štěrbin a mumifikaci mrtvých těl vetřelců.

Včelí vosk je vysoce odolný ester jednofunkčních alkoholů a vyšších mastných kyselin. Mladé úlové včely ho produkují jako výpotek tzv. zrcátek na spodní straně článků zadečku.

Včelí roj, který se volně usadí např. v dutině stromu, zahájí neprodleně výstavbu díla. Včely se zavěsí na strop dutiny a nožkami zaklesnuté jedna do druhé vytvoří jakýsi živý závěs. Voskové výpotky promíchávají se slinami a postupně modelují plást, což je svislá tenká vosková stěna osázená z obou stran hustou sítí šestistěnných buněk.

Včely v umělém prostředí úlu stavějí buňky na předem vylisovaných voskových polotovarech (mezistěnách). Mezistěny dodává do úlu včelař v potřebném množství a velikosti. Velikost mezistěny je limitována rozměrem dřevěného rámku - rámkovou mírou.

Voskový plást je pozoruhodný svojí strukturou. Základem je dutý šestistěn trubkovitého tvaru (buňka) až 15 mm hluboký. Šestiboký tvar umožňuje, že stěny buňky jsou společné buňkám sousedním a navzájem do sebe beze zbytku zapadají. Dno buňky je uzavřené a zároveň společné s buňkami na opačné straně plástu. V příčném řezu se plást jeví jako stromečková struktura. Střední osu tvoří dna buněk resp. mezistěna a jednotlivé buňky vybíhají do stran vzhůru v mírném úhlu asi 5°. Nevodorovný sklon přispívá spolu s adhezí k tomu, že obsah buněk (řídká sladina, med či voda) nemohou vytéci.

Vodu přinášejí včely létavky z vnějšího prostředí. Je zajímavé, že dávají přednost vodě z lidského hlediska nekvalitní (močůvka, okraje zakalených louží).

Přinesená voda slouží k ředění medu při zpracování na krmivo. Voda odpařující se z buněk při zahušťování sladiny a dozrávání medu se stává důležitým činitelem při regulaci úlového mikroklimatu. Fyzikální účinky odpařující se vody včely využívají tak, že aktivním větráním (víření křídel na česně) regulují vlhkost a teplotu úlového prostředí.

Orientace a komunikace

Včely vidí lépe, než se dříve soudilo. Jsou také schopny se naučit sčítat a odčítat. Včela medonosná je sociální hmyz s vysoce rozvinutou schopností komunikace.

Zajímavý je způsob, jakým informuje včela průzkumnice o poloze nového zdroje potravy: Děje se tak pomocí včelího tance, který ale má své dialekty:

Na svislé ploše plástu včela vybíhá určitým směrem, bzučí křídly a vrtí zadečkem. Po ukončení vrtivého přímého běhu se vrací v klidu po elipse k výchozímu bodu a opět vybíhá.

Vektor vrtivého běhu svírá se svislicí plástu úhel shodný s úhlem, který svírá směr k potravě a poloha slunce.

Při tanci je včela průzkumnice obklopena tzv. rekrutkami. Rekrutky její taneček sledují a po určité době vyrážejí z úlu ve směru, o kterém byly takto informovány. I když je slunce za mraky, včely vnímají rozptýlené polarizované světlo a podle něho určí polohu slunce.

Uvedené jevy prozkoumal, popsal a v roce 1965 zveřejnil německý zoolog Karl von Frisch.

Další způsob komunikace podobně, jako u ostatních živočichů, ale u hmyzu především, je na základě chemických podnětů pomocí feromonů:

Feromony jedové žlázy - Nápadný i člověkem vnímatelný je chemický signál k hromadnému útoku. Při vbodnutí je žihadlo včely vytrženo z jejího těla. Dojde k obnažení výstelky jedové žlázy. V této části včelího těla je syntetizovaná směs feromonů, jejichž vůně uvolněná do prostoru aktivuje ostatní včely k agresi.

Feromony Nasanovy žlázy - Nasanova žláza je umístěna v horní části ukončení zadečku. Možno pozorovat včely dělnice, jak při návratu ze snůšky v okolí vchodu do úlu zvedají zadečky a vířením křídel rozptylují feromon přitahující ostatní včely v poli. I takto lze vysvětlit časté zalétávání včel do cizího úlu.

Feromon "mateří látka" (nezaměnit s mateří kašičkou). Vyústění žlázy produkující mateří látku je v blízkosti kusadel (mandibuly) matky. Feromon se uplatňuje v řadě případů. Uvedeny jsou nejdůležitější:

1. Přitahuje k sobě dělnice pečovatelky a upevňuje soudržnost včelstva. Včely při krmení matky přejímají mateří látku a kontaktem s ostatními včelami ji rozšiřují do celého společenství.

2. Působí jako sexuální atraktant; přitahuje trubce ke kopulaci při snubním letu

3. Nedostatek feromonu:

při uhynutí matky vede včely k naražení nouzových matečníků pro výchovu matky náhradní

snížením produkce u staré matky nastartuje přípravy k rojení, (matečníky a výchova nových matek)

Obranný pud včel je jednou ze základních podmínek přežití. Včely musejí uhlídat shromážděné zásoby a samotnou existenci včelstva. Útok včel lze očekávat jen tehdy, vnímají-li včely vzniklou situaci jako ohrožení zásob či existenci včelstva.

Podrobnější informace naleznete v článku včelí jed.

Pohotovost k útoku drží tzv. strážkyně na česně. Jsou velmi citlivé na pohyb a vibrace v blízkosti úlu. Zkušení včelaři vědí, že kritická vzdáleností od česna je asi 5 m. Při přiblížení pod tuto hranici lze očekávat útok.

Manipulace s úlem vyprovokuje k obranné činnosti. Nejprve nalétávají, varovně bzučí. Nakonec dojde na žihadlo. Po prvním vpichu je cítit zřetelnou nakyslou vůni včelího jedu a zřejmě i feromonu (viz komunikace včel). To je signál i pro ostatní včely k útoku.

Další příčiny provokující agresivitu včel mohou být:

obtěžování ze strany mravenců, vos, ptáků, hlodavců

sečení trávy křovinořezem, broušení kosy

těžba dřeva, pohyb koní či jiných velkých zvířat

Nejcitlivější na rušení jsou včely za časného jara a v ostatních obdobích mimo snůšku. Naopak při rojení, jakkoliv letící a hučící včelstvo působí impozantním až hrozivým dojmem, obavy nejsou na místě.

Za pozoruhodné lze považovat zjištění, že pro imunitní systém a odolnost proti chorobám nemají včely příliš rozsáhlou genetickou výbavu. Tento nedostatek je kompenzován vysokou organizovaností a účelným chováním celého hmyzího společenství, což se odráží v celé řadě „hygienických návyků" (čisticí pud, desinfekce propolisem).

V moderní době obranné mechanismy včel selhávají v konfrontaci se zavlečenými parazity (kleštík včelí Varroa destructor) nebo pesticidy a insekticidy v zemědělství. O to více jsou odkázány na pomoc člověka. Proto dnes ve volné přírodě včelstvo nemůže dlouho přežít.

(n) - nebezpečné choroby podle veterinárního zákona

Carl Linné, který pojmenoval včelu medonosnou jako včelu med nosící ( mellifera), později poznal určitou nepřesnost, protože včely nosí jen nektar, který v úlu zpracují na med. Navrhl proto nový název Apis mellifica L. Podle mezinárodních zoologických pravidel je platným jménem jméno Apis mellifera.

Včely lidé chovají ze dvou hlavních důvodů:

opylovací činnost. Existují totiž plodiny (např. ovocné stromy), kde bez opylení včelami není zajištěna úroda. Včelaři proto přisunují včely v kočovných vozech přímo do kvetoucích porostů v době květu.

Na světě je opylováno asi 85 % všech kvetoucích rostlin hmyzem; z toho 85 % včelami. U ovocných stromů asi 90 % květů navštěvují včely. Seznam kvetoucích rostlin navštěvovaných včelami čítá na 170 000 druhů. Rostliny, které by se bez opylování včelami těžko obešly, tvoří skupinu 40 000 druhů.

Důležitým opylovačem je i čmelák, který opyluje lépe při nižších teplotách. Australský výzkum potvrzuje také u úlohu dalších opylovačů, například pro plodiny jako mango, kiwi, kávovník nebo řepka. Podle lobistické organizace American Council on Science and Health s vazbami na chemický průmysl údajně v USA včel zásadně neubývá. Globální nárůst včel potvrzují i odborné studie a nárůst včelstev v ČR i statistiky včelařů.

v Evropě závisí na opylení včelami 84 % druhů rostlin a 76 % produkce potravin. Ekonomický přínos včel v Evropské unii se uvádí v hodnotě 14,2 miliard eur ročně.

Biologický druh včela medonosná (Apis melifera Linnaeus, 1758) je rozčleněn do početné škály poddruhů

V období středověku byly včely obecně uznávané jako užitečný druh hmyzu, existovaly ale i výjimky. Někteří lidé například věřili, že se rodí z mršin uhynulých zvířat nebo z mušek, které na tyto mršiny sedají. Objevila se také kuriózní myšlenka, že včely jsou ve skutečnosti nejmenší druhy ptáků.

TYL, Jan; KAMLER, Martin; TITĚRA, Dalibor. Včely zdravé a nemocné: Atlas patologie včely medonosné (pomůcka pro diagnostiku). Libčice nad Vltavou : Výzkumný ústav včelařský, 2013.

VESELÝ, Vladimír. Včelařství. Praha : Brázda, 2003;

# data[].attributes.attachment_link.description
Včela medonosná Apis mellifera L., 1758 patří mezi blanokřídlý hmyz. Jde o jednoho z nejznámějších zástupců společenského hmyzu. Druh vznikl pravděpodobně extrémní geografickou izolací ( alopatrická speciace) od mateřské populace včely východní, a to v době evolučně „nedávné" - asi před 10 000 lety (Oldroyd 1999).