# data[].attributes.body
Segons la posició de la síl·laba tònica, les paraules poden ser:

Agudes: La síl·laba tònica és l’última: París, menjar...

Planes: La síl·laba tònica és la penúltima: fàcil, difícil...

Esdrúixoles: La síl·laba tònica és l’antepenúltima: tònica, màquina...

Accentuació de les agudes: S'accentuen totes les paraules agudes acabades en: a, e, i, o, u, as, es, is, os, us, en, in. Excepció: no accentuarem les paraules agudes que acaben en diftong decreixent: avui, teniu...

Accentuació de les paraules planes: S'accentuen les paraules planes que no acaben en: a, e, i, o, u, as, es, is, os, us, en, in: caràcter, semàfor... En aquest cas, sí s'accentuen les paraules planes que acaben en diftong decreixent: cantàveu, seríeu...

Accentuació de les paraules esdrúixoles: S’accentuen totes: fàbrica, màquina...

# data[].attributes.body
Són accents diacrítics els accents que distingeixen unes paraules d'unes altres que s'escriuen igual; però que quasi sempre es pronuncien de manera diferent.

ACCENTS DIACRÍTICS DEL CATALÀ DEL 2020:

# data[].attributes.body
Quan en una síl·laba trobem dues vocals juntes les quals es pronuncien en un mateix cop de veu es crea un diftong. Exemple: Ai-re.
Per poder formar diftong, hem de trobar una vocal forta (a, e, o) i una feble (i, u) en una mateixa síl·laba. Exemple: Re-mei.
Segons l’ordre en què trobem les vocals d’un diftong hi haurà dos tipus de diftongs:

Diftongs decreixents: Exemples: a, e, i, o, u + u au, eu, ou, iu, uu, dau, neu, riu, ou, duu a, e, o, u + i ai, ei, oi, ui; noi, mai...

Diftongs creixents: g + u + vocal gua, güe, güi, guo; quatre, llengua, q + u + vocal qua, qüe, qüi, quo; qüestió, cauen i o u intervocàliques (la i i la u, ocupen el lloc d'una consonant). Pot passar enmig de dues vocals o a principi de mot: · Entre vocals: no-ia; principi de mot: io-gurt.

# data[].attributes.body
Té lloc quan hi ha dues vocals juntes que pertanyen a síl·labes diferents. Exemple: Viatge, usuari...
Si fem la separació sil·làbica: pi-a-no/vi-a-tge, tenen tres síl·labes.
Per influència del castellà sovint fem l'error d'articular aquests grups vocàlics en un sol cop de veu (pia-no).

# data[].attributes.body
És un signe gràfic que s'escriu sobre la u o la i.

Indica la pronunciació de la u dels grups qüe, qüi, güe, güi que són diftongs creixents: conseqüència, pingüí...

Indica que una i enmig de dues vocals no fa la funció de consonant: produïa, plaïa...

Desfà un possible diftong: veïna, peüc...

Verbs amb l’infinitiu acabat en -iar i en -uar; canviar, estudia...; suar, tatuar...; porten la dièresi sobre la 1a, 2a, 3a persona del singular i 3a del plural del present de subjuntiu: canviï, canviïs, canviï, canviem, canvieu, canviïn.

Excepcions: La i dels sufixos -isme, -ista: egoisme, altruista. La i de l’infinitiu, gerundi, condicional i futur dels verbs amb l’infinitiu acabat en -ir: traduir, traduint, traduiria, traduiré. La i o u darrera dels prefixos co-, auto-, contra-: coincidir, autoinducció, contraindicat. La u de les terminacions llatines -us i -um: Sirius, aquàrium.

# data[].attributes.body
Essa sorda:  S’escriu amb S: A principi de paraula, entre vocal i consonant i entre consonant i vocal. S’escriu amb SS: Entre vocals. S’escriu amb C: A principi de paraula i dins de paraula davant E, I. S’escriu amb Ç: Davant A,O,U i a final de paraula.

Essa sonora:  S’escriu amb Z: A principi de paraula i dins de paraula. S’escriu amb S: Entre vocals.

# data[].attributes.body
Escriurem p després de vocal tònica o diftong tònic: cap, escup, llop, sap, concep. Excepcions: tub, cub, adob, esnob, club.

Escriurem la mateixa consonant del derivat després de vocal àtona o de consonant: P: pòlip (polipós), talp (talpera), esquerp (esquerpa), B: bulb (bulbós), corb (corbera), àrab (Aràbia)

A l’interior d’un mot: Escriurem amb b els mots començats en ab-, ob-, sub-: abscissa, abdicar, abdomen, absent, abstracte..., obstacle, obtús, objecció, obtenir, submarí, subjacent, subtil, substantiu... Excepcions: apte, optar, òptic, òptim i derivats. Escriurem amb p els mots que comencen per cap: capgròs, captiu, capficar, capteniment, capmàs... Excepcions: cabdal, cabdell, cabdill i derivats. En els altres casos escriurem sempre p: baptisme, repte, ceptre, erupció, corrupció, exempció, lapsus, eclipsi, capsa, hipnosi... Excepcions: dissabte, sobte, dubte.

Els grups consonàntics pn- i ps- en els cultismes d’origen grec: pneumàtic, pneumònia, ptolomeic, psicologia, psicosi, psicoteràpia.

# data[].attributes.body
Els articles el i els es contrauen al anar darrere de les preposicions a, de, per i per a: a + el al a + els als/ de + el del de + els dels/ per + el pel per + els pels/ per a + el per al per a +els per als.

Quan la següent paraula comença per vocal, l’article no fa contracció, i, per tant, cal seguir les regles de l’apostrofació. Exemple: Vinc de l’excursió, és per a l’Arlet...

# data[].attributes.body
Escrivim una sola erra, però pronunciem erra múltiple : A principi de paraula: roure, roca... Després de consonant: enrabiar, Enric... Després de vocals, en mots compostos: contrarevolució, antiretòric...

Escrivim i pronunciarem erra múltiple: Entre vocals: sorra, carrer...

La erra a final de mot és muda en el casos següents: Els infinitius: sortir, casar, passar, vèncer... En mots monosil·làbics: clar, por... En paraules derivades que tenen sufix -ar: arrossar, canyissar... -er: camioner, carrer... -or: impressor, claror...

# data[].attributes.body
L’article masculí o femení (el i la) singular, s’apostrofa davant de paraules que comencen per vocal o h: l’església, l’amic, l’arbre.

Excepcions: Mots femenins començats per i, u, hi, hu àtones: la universitat, la Irene, la història, la imatge. Mots començats per una i consonàntica: el iogurt, la iaia. Nom de les lletres: la essa, la ela. Paraules començades amb el prefix -a i amb valor negatiu: la asimetria. La una (referida a l’hora): la una del migdia. Paraules que produeixen confusió: la ira, perquè...

# data[].attributes.body
A començament de mot: Com totes les oclusives, la distinció entre d i t no presenta cap problema quan les troben a començament de mot: dit/tip, dos/tos, deure/treure.

A final de mot: A final de mot el so de t i d es confonen i per això moltes vegades no sabem quina és la grafia que hem d’escriure. Recorda els casos següents: Escriurem t, després de vocal tònica o diftong tònic: extremitat, salut, bandit, nebot, buit. Excepcions: Cultismes i estrangerismes com: fred, fluid, sud..., i els acabats en -etud, -itud: altitud, quietud.

Escriurem la mateixa consonant del derivat després de vocal àtona o de consonant: T: atònit (atònita), art (artesà), cort (cortesà). D: bord (borda), sord (sordesa), acord (acordar). Recorda que tots els gerundis i els participis acaben en -t: cantant, tement, dormint, cantat, temut, dormit. La forma femenina dels participis es fa amb -d: cantada, temuda, dormida.

A l’interior d’una paraula: Escriurem amb d la majoria de mots començats per -ad: addició, adduir, adjunt, admirar, adverbi, advocat. Excepcions: atles, atlàntic, atleta, atmosfera, atzavara, atzar.  Escriurem amb t tots els altres casos: aritmètica, ritme, cotna, ètnia. Excepcions: tsar, tsarina.

# data[].attributes.body
B:  Davant de r o l: broma, blau... Darrere de m: embenar, ambició... excepte tramvia, circumval·lació i triumvirat. Alternant amb p: saber–sap, caber–cap, llobató–llop.

V:  Darrere de n: canvi, minvar, enviar, invent... Alternant amb u: escriviu–escriure, nevar–neu, meva–meu, bevia–beu... Els imperfets d’indicatiu dels verbs de la 1a conjugació (cantar) acaben en v: cantava, menjaves, rentava, cuinàvem, arribàveu, marxaven.

# data[].attributes.body
Escriurem ix sempre que trobem el so [S] darrere d’una vocal que no sigui u en un diftong: peixeter, caixa, moixaina, dibuix. Però: rauxa, disbauxa, xauxa.

Escriurem x en altres casos: a principi de mot i darrere de consonant: Xina, xuclar, xarxa, manxa. A final de mot el so [tS] pot ser representat de dues maneres, segons els mots derivats de la mateixa família: -ig, si altres mots de la mateixa família tenen g/j o tg/tj: boig, boja, bojos, boges, bogeria. -tx, si en els altres mots derivats hi ha també tx: despatx, despatxar, esquitx, esquitxos. I ara fixa’t en els que representen els sons de /ks/: mixt, fix, luxe, taxi, text, complex, reflex. I de /gz/: examen, exemple, exercici, exili, exigir, existència, èxit, èxode.

Recorda que s’escriuen amb s i no amb x com passa en castellà els mots: estendre, estrany, estranger. S'ha de procurar de veure les diferències entre aquestes parelles de mots, ja que fonèticament es pronuncien pràcticament igual: excedir/accedir, excepció/accepció, excés/accés.

# data[].attributes.body
Segueixen les mateixes regles que la g i la j: platja/platges, adjunt. I les mateixes excepcions: adjectiu.

Cal destacar que en una mateixa família de mots, alternen la grafia -ig a final de mot amb j/g o tj/tg: roig/roja, roges; lleig/lletjor/lletgesa.

# data[].attributes.body
A començament de mot: No hi ha cap problema a l’hora d’escriure c o g a començament de paraula, cadascuna representa un so: cas/gas, cos/gos, cala/gala.

A final de mot: A final de mot c i g representen el mateix so, per això es confonen. Cal recordar els casos següents: Escriurem c, després de vocal tònica o diftong tònic: escac, atac, retoc, poruc. Excepcions: els mots acabats en -gog: pedagog, demagog... i els mots mag, buldog, Hug.., Per saber si hem d’escriure c o g a final de mot haurem de buscar un mot derivat en què es vegi clarament si va amb c o amb g. Per exemple: C: mar_ ? Com s’escriu? Busquem un derivat: emmarcar. S’escriu amb c, per tant, ja ho tenim: marc clàssi_? Com s’escriu? Busquem un derivat: clàssica. S’escriu amb c, per tant, ja ho tenim: clàssic  G: càsti_? Com s’escriu? Busquem un derivat: castigar. S’escriu amb g, per tant, ja ho tenim: càstig Excepcions: la primera persona del present d’indicatiu s’escriu amb c: aprenc, tinc, venc... encara que aparegui gen els derivats. Hi ha també uns mots que acaben amb /c/: fàstic, espàrrec, ànec, càrrec, mànec, feréstec, préssec, aràbic...

A l’interior d’una paraula: Escriurem amb g els grups -gd-, -gg-, -gm-, -gn-: magdalena, maragda, suggerir, augmentar, fragment, cognom, digne, regnar. Excepcions: acne, anècdota, aràcnid, tècnic. En els altres casos escriurem c: acció, accent, adjectiu, delicte, objecte.

# data[].attributes.body
Ens haurem de guiar per l’atenció i la memòria.

Mots bàsics: ahir, ham, hivern...En canvi, en castellà no tots aquests mots s’escriuen amb hac: ayer, anzuelo, invierno...

Mots cultes en català: adherir, cohesió, exhalar, exhumar, inherent, hecatombe, hel·lènic, hèrnia, higiene, transhumant, vehemència... Mots cultes en castellà: adherir, cohesión, exhalar, exhumar, inherente, hecatombe, helénico, hernia, higiene, trashumante, vehemencia...

S’escriuen amb hac (tant en castellà com en català) les paraules que comencen pels prefixos hiper-, hecto-, hepta-, hexa-, hetero-, hemi-, hidr-, hipohomo-: hectòmetre, heptasíl·lab, hemisferi, homònim...

També hi ha paraules que en castellà porten hac i en català no: Mots comuns: hoy, cacahuete, cohete, huérfano, horchata, huevo... Mots comuns: avui, cacauet, coet, orfe, orxata, ous...

# data[].attributes.body
Escriurem j davant de les vocals a, o, u: menjar, rajolí, ajuda.

Escriurem g davant de les vocals e, i.: segell, àgil. Excepcions: S’escriu j davant de e: — En els mots que continguin els grups -jecc- o -ject-: injecció, projecte. — En el mots d’origen bíblic: Jesús, Jeremies, Jeroni, Jerusalem. — En tots els temps del verb jeure. — En els mots: jersei, jerarquia, jeroglífic, majestat.

# data[].attributes.body
Dins d’una mateixa família alternen ll i l·l: metall, metal·lúrgica, cristall, cristal·lí.

Alguns adjectius que signifiquen el contrari d’altres començats amb l, s’escriuen amb l·l: lògic, il·lògic; lícit, il·licit.

Hi ha molts mots (però no tots) acabats en -el·la: aquarel·la, bagatel·la, caravel·la, cel·la, damisel·la, franel·la, fumarel·la, mortadel·la, novel·la, ombrel·la, parcel·la, pastorel·la, tarantel·la, varicel·la.

Cultismes que comencen per al-, col-, il-: al·legar, al·legoria, al·leluia, col·laborar, col·lega, col·legi, col·legir, col·lisió, col·locar, col·loqui; il·luminar, il·lusió...

Altres cultismes: bèl·lic, cèl·lula, circumval·lació, imbecil·litat, instal·lar, intel·ligència, medul·la, mil·lenari, mil·lèsim, putxinel·li, tranquil·litat, vacil·lar...