# data[].attributes.body
הסבל שעוברים המהגרים על מנת להגיע לארץ שבה הם אמורים לחיות

# data[].attributes.attachment_link.title
מוסתרים בתאי כפפות: הדרכים הנואשות שבהן מהגרים מנסים להסתנן לאירופה

# data[].attributes.body
ראיון עם שחקן תאטרון מהגר

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
הוא ברח מאריתראה, ישב בכלא בישראל, נפרד מאשתו ובתו שגורשו ועכשיו הוא עומד בפני גירוש בעצמו. יונתן יוהאנס אסטפנוס עולה לבמה, אולי בפעם האחרונה

ביום שישי (16.3) יעלה יונתן יוהאנס אסטפנוס בן ה-35 לבמה, אולי בפעם האחרונה בחייו, ויציג בפני הקהל את סיפור חייו רצוף הטלטלות והמכאובים: הבריחה מהכלא הצבאי באריתריאה, שם ישן מתחת לאדמה במשך חודשים, בלי אוכל כמעט, ידיו קשורות לרגליו האדומות והנפוחות מהצלפות; הבריחה דרך סודן למצרים, ההגעה אל הגבול הישראלי, שם קציני צה"ל הכריחו אותו לחזור למצרים, הלוך ושוב עד הכליאה בקציעות; השחרור מהכלא וניצנים של התחלה חדשה בישראל עם אישה שהכיר ואהב, הילדה שנולדה לו והפרידה מהן לאחר שהמדינה גירשה אותן לאתיופיה; והכליאה במתקן חולות ב־2015.

יוהאנס אסטפנוס הוא גבר גבוה ומרשים וממעט לדבר. את מה שיש לו לומר לישראלים הוא מעדיף לעשות על הבמה כסוכן של שינוי, בהצגה "תיאטרון מחוקק חולות" של קבוצת תיאטרון חולות, המורכבת ממבקשי מקלט ושחקנים ישראלים, שבה נחשפים חלקים מסיפורו ומסיפורם של מבקשי מקלט נוספים. ההצגה שתעלה בתמונע היא מבית תיאטרון חולות שהקימו הבמאים והיוצרים אבי מוגרבי וחן אלון. הם החלו בפרויקט בשלהי 2013, ובמסגרתו הם באים אחת לשבוע במשך כמה שבועות להאנגר נטוש הסמוך למתקן הכליאה, מקימים עוד טפח ועוד טפח מקבוצה - שמאז כבר הפכה לקהילה פעילה ששמה לה למטרה להציג את הבעיות הקשורות בחייהם של מבקשי המקלט בישראל. בימים אלה, כשחרב הגירוש מתהפכת מעל ראשי השחקנים, סוגיית החיים והמוות הפכה לעניין מהותי, לא סתם הצגה.

עוד כתבות מעניינות:
6 מונולוגים של פליטים על מה שלא מספרים לכם
הישראלים שמסתירים פליטים בביתם
כך תוכלו לעזור למבקשי המקלט העומדים בפני גירוש

יוהאנס אסטפנוס כלל לא תכנן להיות שחקן. בזמן שישב בתא הכלא בחולות הוא ראה את חברו עוואד יוצא בצהריים וחוזר בערב. "שאלתי אותו לאן הוא הולך כל הזמן", הוא משחזר. "הוא אמר תיאטרון תיאטרון תיאטרון. שאלתי 'מה זה תיאטרון?', ויום אחד הוא אמר לי 'בוא איתי'". כשהוא עדיין כואב את הפרידה מאשתו ומבתו ומנסה להבין מה צופן לו העתיד, הרגע הראשון שבו דרך בהאנגר ופגש באלון ובמוגרבי היה רגע של אימה עבורו.

"חשבתי שכל הישראלים שונאים אותנו, וברגע שהגעתי לשם הם קיבלו אותי כאילו אנחנו מכירים 20 שנה וחיבקו אותי, זה היה מבהיל". לפני חולות הוא עבד במפעל סמוך לאשדוד, ובמשך שנתיים סירב לאכול בחדר האוכל מחשש שיספוג גזענות בגלל צבע עורו, "שלא יגידו לי 'לך מפה יא שחור'". אבל העבודה עם אלון ומוגרבי בתיאטרון שינתה אותו. כשהשתחרר מחולות הוא חזר למפעל. "אחרי שהכרתי את השחקנים ידעתי שיש שינוי, שיש אחרים, אז חזרתי ואכלתי שם עם כולם". בקשתו לקבלת מעמד פליט נדחתה עוד ב־2015, אך כמי שהתבטא נגד המשטר במדינתו גורלו גזור אם ישוב לשם. בינתיים - דרך אקטיביזם בתקווה לשינוי במדיניות הישראלית, ודרך ההצגה שבה הוא משחק את החיילים הישראלים והאריתראים שלא הביעו כלפיו חמלה - הוא מקווה לשנות לבבות.
בהצגה אתה משחק את החיילים שפגעו בך באריתריאה ואת החיילים הישראלים שהחזירו אותך למצרים. איך זה מרגיש?
"זה כואב".
אתה יכול לסלוח להם?
"אני מבין אותם, אבל בצד שלי אני גם רוצה להראות לאנשים... אם אהיה חלש אנשים לא יבינו, אני עושה משהו חזק כדי שיבינו כמה זה כואב".
אתה חושב על כך שזאת אולי תהיה ההצגה האחרונה שלך?
"מה שצריך לקרות קורה, מה שכתוב אין מי שימחק. לא ביבי ולא אף אחד. אף אחד לא יכול לשנות את מחר. אני מתפלל כל יום שיהיה טוב".
אתה חושב שאולי תצטרך לעזוב לרואנדה?
"אני לא יודע מה זה רואנדה, אני יודע מה זה סהרונים. בסהרונים אני לא אמות, עוד לא שמעתי שישראלים מכניסים לכלא והורגים בן אדם. אני לא יודע מה יקרה לי שם, אם ישחטו אותי. אני רוצה להגיע למקום שאני מכיר. אני אבחר בסהרונים".
אבל לא תוכל לשחק יותר.
"אני יודע שזה כלא. זה לא רק ההצגה, אני אפילו לא אוכל לנשום אוויר כמו בן אדם, אבל זה יותר טוב לי מרואנדה".
מה החשיבות של תיאטרון חולות?
"זה מסר לישראלים דרך תיאטרון. אני לא יכול לבוא לדירה שלך ולספר לך עלי, אבל דרך התיאטרון אני יכול לספר את הסיפור שלי".
מה החלומות שלך?
"שתשתנה המדינה שלי, לחזור לאימא שלי ולראות שוב את הילדה שלי".

"הוא עבר שינוי מאד גדול", מעיד אלון. "יש בו ביישנות מאוד גדולה מצד אחד ומצד אחר רצון מאוד גדול לדבר אל הישראלים מתוך אחריות".
אתה חושב על כך שחלק מהשחקנים לא יהיו עוד בתיאטרון?
אלון: "ברור. יש גם שחקנים אחרים שמועמדים לעבור למדינות באירופה לאיחוד משפחות. היחס של ישראל מגעיל כל כך, שכל 35 אלף האנשים שחיים פה עסוקים בלהגיע למדינות אחרות. אני מקווה בשבילם שהם יצליחו, שלא ילכו לא לסהרונים ולא לרואנדה ולא לאוגנדה. האיש הזה לא אמור לשבת בכלא כי הוא לא עשה כלום לאף אחד, הוא כבר ישב שנתיים בכלא, רק בארץ. רובם ככה. אני מאחל להם שיעברו למקומות שבהם יתייחסו אליהם יותר טוב מפה, לא אכפת לי שהתיאטרון יתפרק".
יש עכשיו אנרגיה אחרת?
"כן. אני מרגיש שאנחנו הרבה יותר קרובים עכשיו. יש יותר פעילות והרבה יותר ישראלים רוצים להצטרף. לא סגרנו את שערינו לא בפני מבקשי מקלט ולא בפני ישראלים, וכשיש סערה אנשים נצמדים".

"יש חרב מעל הראש, אבל זה גם מוציא מאיתנו המון אקטיביות", מסכם אלון. יונתן מביט ושותק, אולי הוא חושב על רגע הפרידה שבו יצטרך לוותר על חלק מחייו ולהתחיל מהתחלה. בינתיים, לפחות עוד פעם אחת, הוא וחן ייפגשו שוב על במת התיאטרון.
← "תיאטרון מחוקק חולות", תמונע, שונצינו 8 תל אביב, שישי (16.3) 13:00, כניסה חופשית בהרשמה מראש

# data[].attributes.attachment_link.title
שחקני התיאטרון שבו חיים ומוות הם הרבה יותר מהצגה

# data[].attributes.attachment_link.description
הוא ברח מאריתראה, ישב בכלא בישראל, נפרד מאשתו ובתו שגורשו ועכשיו הוא עומד בפני גירוש בעצמו.

# data[].attributes.headline
יובל סוקר,אמיר,ורוני

# data[].attributes.subject
יובל סוקר,אמיר,ורוני

# data[].attributes.body
אנשים המהגרים למדינות אחרות לצרכי עבודה.

מרביתם אנשים צעירים חסרי מקצוע ולא-מיומנים, המכונים במדינות היעד "עובדים-זרים" או "עובדים-אורחים".

https://lib.cet.ac.il/pages/sub.asp?kwd=5232

https://www.mako.co.il/news-world/2020_q1/Article-17124cb6165cf61027.htm?partner=tagit

https://www.ynet.co.il/tags/%D7%9E%D7%94%D7%92%D7%A8%D7%99%D7%9D

https://hotline.org.il/migrants/

# data[].attributes.headline
דרור ואימבר 

# data[].attributes.subject
דרור ואימבר 

# data[].attributes.body
הגירה מאירופה לרחבי העולם

# data[].attributes.headline
מעיין רוני ושילת

# data[].attributes.subject
מעיין רוני ושילת

# data[].attributes.body
הגירה היא תנועת אוכלוסייה העוברת ממקום למקום, בתוך מדינות או בין מדינות, לתקופות קצובות או לצמיתות. השימוש הנפוץ במושג הגירה נוגע לרוב לתנועה אנושית החוצה גבולות מדיניים לפרק זמן העולה על שנה.

# data[].attributes.headline
מיכל שיראל ורועי 

# data[].attributes.subject
מיכל שיראל ורועי 

# data[].attributes.body
https://www.ynet.co.il/news/article/SkC00TkmzP

https://www.haaretz.co.il/labels/pegasus/MAGAZINE-1.5769003

https://youtu.be/y7jXbABTYag

# data[].attributes.body
מהגרים שטובעים בדרכם לאירופה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
רק 60 מ-200 הנוסעים ניצלו במה שמסתמן כאסון הימי הקטלני ביותר השנה. המהגרים על האוניה ביקשו להגיע מאפריקה לאיים הקנריים - טריטוריה ספרדית מול חופי מרוקו, שהתנועה אליה התעצמה בשל הקשחת בקרת הגבולות בכניסה לאירופה

בווידאו: דובר מזכ"ל האום מעדכן על ספינת מהגרים שטבעה מול חופי סנגל (צילום: רויטרס, עריכה: עמית שמחה)

לפחות 140 מהגרים שעשו את דרכם מאפריקה לאירופה טבעו למוות מול חופי סנגל, כשסירתם עלתה באש והתהפכה - כך מסרה אתמול (חמישי) סוכנות ההגירה של האו"ם. כ-60 נוסעים נוספים שהיו על סיפון האונייה ניצלו, בזכות סיוע של דייגים מקומיים ושל ציי סנגל וספרד, שלשטחה ביקשו המהגרים להגיע. התקרית מסתמנת כאסון הימי הקטלני ביותר השנה.

בהודעת הארגון הבינלאומי להגירה נמסר כי הסירה, ועל סיפונה כ-200 בני אדם, טבעה כמה שעות לאחר שעזבה את עיירת הדייגים מאבור, כמאה קילומטרים דרומית לבירה דקאר.

בתיעוד האירוע, שפורסם בכלי תקשורת מקומיים, נראית סירת הצלה של דייגים מקומיים מתקרבת לעמוד עשן כהה באוקיינוס ​​הפתוח, בעוד אנשים שוחים לעברה אחוזי טירוף. הצי בסנגל ובספרד, בסיוע דייגים מקומיים, חילצו כ-60 בני אדם, אך לפחות 140 בני אדם טבעו.

עוד בוואלה! NEWS

הכפרים של אירופה מתרוקנים מתושבים, ומקבלים בזרועות פתוחות מהגרים

עוד בוואלה! NEWS

תנועת המהגרים לאיים הקנריים, טריטוריה ספרדית שנמצאת מול חופי מרוקו, גדלה השנה ביותר מפי ארבע בהשוואה ל-2019. עד כה, יותר מ-11 אלף בני אדם ניסו להגיע לאיים השנה. התופעה הפכה לשכיחה בין היתר, לאחר שנתיבים מועדפים אחרים לאירופה - דרך לוב או אלג'יריה, ומשם דרך הים התיכון לאירופה - נחסמו בשל הקשחה של בקרת הגבולות בדרך ליבשת.

המעבר הימי לאיים הקנריים, שנחשב למסוכן, היה פעם מסלול מקובל יותר. נסיונות אלו הפכו נדירים יותר אחרי שספרד הגדילה את כמות הסיורים הימיים באזור באמצע שנות האלפיים.

עם זאת, מהגרים המבקשים לברוח מעוני או סכסוכם לוקחים שוב את הנתיב הימי הארוך יותר - הפלגה של כ-1,400 קילומטרים לטריטוריה הספרדית מול חופי מרוקו, לעתים קרובות בסירות רעועות וצפופות עם ציוד מיושן.

לפי הארגון הבינלאומי להגירה 14 סירות שהובילו 663 מהגרים יצאו מסנגל לאיים בספטמבר, וכרבע מהן טבעו או חוו תקלה.

# data[].attributes.attachment_link.title
לפחות 140 מהגרים טבעו למוות מול חופי סנגל בדרכם לאירופה - וואלה! חדשות

# data[].attributes.attachment_link.description
רק 60 מ-200 הנוסעים ניצלו במה שמסתמן כאסון הימי הקטלני ביותר השנה. המהגרים על האוניה ביקשו להגיע מאפריקה לאיים הקנריים - טריטוריה ספרדית מול חופי מרוקו, שהתנועה אליה התעצמה בשל הקשחת בקרת הגבולות בכניסה לאירופה בווידאו: דובר מזכ"ל האום מעדכן על ספינת מהגרים שטבעה מול חופי סנגל (צילום: רויטרס, עריכה: עמית שמחה) לפחות 140 מהגרים שעשו את דרכם מאפריקה לאירופה טבעו למוות מול חופי סנגל, כשסירתם עלתה באש והתהפכה - כך מסרה אתמול (חמישי) סוכנות ההגירה של האו"ם.

# data[].attributes.headline
רוני , מעיין ושילת

# data[].attributes.subject
רוני , מעיין ושילת

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
גם אם אתם לא חובבי ספורט, ודאי לא יכולתם לחמוק מפסטיבל דני אבדיה שהציף את התקשורת בשבוע האחרון. פסטיבל מוצדק בעליל, בטח כרגע נדיר של אסקפיזם ונחת רוח בתקופה מחורבנת. בתקציר, אבדיה הוא כדורסלן ישראלי שנבחר במסגרת דראפט ה־NBA השנתי במקום התשיעי - מתוך מאות כדורסלנים מרחבי ארצות הברית והעולם - וישחק בקבוצת וושינגטון וויזרדס. הישג ספורטיבי יפה וחסר תקדים בתולדות הכדורסל הישראלי.

במסגרת הסיקור התקשורתי האינטנסיבי (וחסר הפרופורציות, כמובן, כמקובל אצלנו) לא הוזכרה העובדה שאבדיה הוא בנו של מוסלמי, כדורסלן העבר מקוסובו זופר אבדיה, שהגיע לישראל כשחקן חיזוק, נישא לישראלית והשתקע בה. וטוב שלא הוזכרה. דני עצמו נולד בקיבוץ בית זרע וגדל כל חייו בישראל. המדינה שבה גם התפתח ככדורסלן, כזה שבסופו של דבר הגיע לזירה היוקרתית ביותר בעולם. הוא גם בחר לשחק בנבחרת ישראל, אף על פי שיכול היה לשחק בנבחרת סרביה, הנחשבת לאחת הטובות באירופה. בקיצור, הוא "משלנו".

אבל ההתעלמות הזו משאלות של דת ומוצא, כשמדובר בספורטאי המייצג את ישראל בכבוד, היא רחבה בהרבה. כך, למשל, האצנית הישראלית לונה צ'מטאי סלפטר, אלופת אירופה בריצת 10,000 מטר, נולדה וגדלה בקניה, ללא כל זיקה ליהדות או לישראל. היא הגיעה לכאן בגיל 20, כדי לעבוד כאם בית בביתו של הקונסול הקנייתי, התגלתה במקרה בזמן שרצה בפארק, ובתוך זמן קצר פרצה כאתלטית מובילה. במהלך אימוניה היא הכירה את המאמן דן סלפטר, שהפך לבן זוגה. השניים נישאו, והיא זכתה לאזרחות ישראלית בשנת 2016. מאז, הישגיה מדווחים בתקשורת בהרחבה ובגאווה לאומית ברורה. ושוב, כך יאה. ישראל היא המקום שאיתר את כישרונה ונתן לה את הכלים לממש אותו.

והיא רחוקה מלהיות היחידה. האתלט דונלד סנפורד, שזכה במדי ישראל במדליית ארד באליפות אירופה 2014, גדל בארצות הברית כנוצרי, הכיר שם כדורסלנית ישראלית והגיע בעקבותיה לישראל. הקופץ לגובה ניקי פאלי הגיע לכאן בגיל 8 ממולדובה יחד עם אמו שהייתה עובדת זרה. בישראל אותר הכישרון שלו, וכנער הוא נחשב לאחד הקופצים הטובים בעולם. הישגיו סוקרו כאן בהרחבה ובפרגון, בייחוד תמונות הניצחון שלו כשהוא עטוף בדגל ישראל.

המקרים האלה, שיש עוד רבים כמותם, הם סיפורי הצלחה מרגשים של אנשים שאינם ישראלים ב־360 מעלות, ועדיין נתפסים כאן כגאווה לאומית. ושוב, כך יאה. ברגע שאדם בוחר לחיות פה ולקשור את גורלו לארץ הזו, אין סיבה שלא יכירו בו כישראלי לכל דבר. הבעיה היא שהכלל הזה חל רק לגבי אנשים שמספקים הצלחות בינלאומיות וגאווה למדינה. במקרה הזה ספורטאים. כי אם ניקי פאלי לא היה קופץ מצליח לגובה, אלא סתם בן של עובדת זרה ממולדובה, היה לו סיכוי גבוה להיות מגורש מכאן. על צ'מטאי סלפטר אין אפילו מה לדבר, היא הגיעה לישראל כעובדת זרה מאפריקה. מסוג האנשים ששרת התחבורה הנוכחית כינתה פעם "סרטן בגוף שלנו" (נכון, יש לדייק, היא דיברה על סודנים).

הדברים האלה לא נכתבים מעמדה פוסט־ציונית, או מתוך חלום על "מדינת כל אזרחיה". אני ציוני, שסבור שישראל היא מדינת היהודים ועל כן מוצדק שתעניק עדיפות ליהודים בכל הנוגע לחוקי הגירה, קבלת אזרחות וכו'. אבל זה צריך להיות הכלל הבסיסי, המאקרו. במיקרו, יש לא מעט נסיבות שמצדיקות לאפשר גם ללא יהודים להפוך לישראלים, אם הם רוצים בכך. למשל - מי שנולד כאן, כבן לעובדים זרים וזאת המדינה היחידה שהוא מכיר. פופולרי מאוד בקרב אנשי שמאל־מרכז להתרפק בימינו על מנחם בגין, אז אצטרף לחגיגה. גם הוא החליט להביא לכאן ב־1977 מאות פליטים וייטנאמים מתוך הומניות לשמה.

כמובן שמדובר בסוגיה מורכבת. ושיש מחירים לא פשוטים למדיניות ליברלית של הגירה. אבל די לצביעות. אי אפשר להתגאות באנשים כאלה, כשהם מספקים לישראל גאווה לאומית, ובאותה נשימה לדבר עליהם כעל סכנה ולקרוא לגירושם. רק תזכרו שאביו של דני אבדיה הגיע לישראל כעובד זר, לכל דבר ועניין.
על הסכין

יש משהו מדכא באמת במראות החוזרים והנשנים האלה של מקומות מוצפים בישראל בעקבות גשמים. כאילו שמדובר בגזירת גורל, או בהפתעה. בחורף יורד גשם! כשזה קורה בעיצומו של עידן קורונה, שבו חלק ניכר ממוסדות המדינה מגלים אוזלת יד, התחושה הבלתי נמנעת היא שפשוט אין יותר על מי לסמוך פה.

תחנת הרדיו BBC1 החליטה שלא לשדר את גרסתו המקורית של השיר הקלאסי "Fairytale of New York" של הפוגז, בטענה שיש בו מילים פוגעניות. השיר שיצא בשנת 1987 הוא להיט כריסמס קבוע ומוצדק, שבנוי כתיאור מחוספס של מריבת אוהבים הכולל גם מילים בוטות. מהחיים. אותם חיים שהפוליטיקלי קורקט הורג, לאט אבל בטוח.

ז'אנר הפשע האמיתי בטלוויזיה הפך לפופולרי עד לרמות המיאוס, אבל יש לו גם מוטציות מרתקות. אחת מהן היא "רצח במידל ביץ'" של HBO, סדרה שהיוצר שלה יוצא לחקור את הרצח של אמו שלא פוענח מעולם. הקרבה המשפחתית הזו והסודות האפלים שהולכים ומתגלים לו על משפחתו הופכים את התוצאה למעניינת מאוד.

# data[].attributes.attachment_link.title
הישגי הספורטאים בני המהגרים עושים לנו טוב בלב, אבל מה עם "הרגילים"?

# data[].attributes.attachment_link.description
גם אם אתם לא חובבי ספורט, ודאי לא יכולתם לחמוק מפסטיבל דני אבדיה שהציף את התקשורת בשבוע האחרון. פסטיבל מוצדק בעליל, בטח כרגע נדיר של אסקפיזם ונחת רוח בתקופה מחורבנת. בתקציר, אבדיה הוא כדורסלן ישראלי שנבחר במסגרת דראפט ה־NBA השנתי במקום התשיעי - מתוך מאות כדורסלנים מרחבי ארצות הברית והעולם - וישחק בקבוצת וושינגטון וויזרדס.

# data[].attributes.body
https://hotline.org.il/migrants/
https://m.ynet.co.il/Articles/4835906
https://m.calcalist.co.il/Tag.aspx?tagId=14355
https://images.app.goo.gl/rmqx5mZ8k8beQsZb6

# data[].attributes.headline
רוני, מעיין,שילת

# data[].attributes.subject
רוני, מעיין,שילת

# data[].attributes.body
https://lawoffice.org.il/%D7%94%D7%92%D7%91%D7%9C%D7%95%D7%AA-%D7%94%D7%94%D7%92%D7%99%D7%A8%D7%94-%D7%94%D7%97%D7%93%D7%A9%D7%95%D7%AA-%D7%91%D7%90%D7%A8%D7%94%D7%91/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מתקומתה של מדינת ישראל ועד ימינו חלו תמורות דמוגרפיות מהותיות בחברה הישראלית, בשל גלי העלייה שהגיעו אליה במשך השנים. גלי העלייה אשר הגיעו ארצה, כל אחד ומאפייניו הייחודיים לו, נאלצו להתמודד עם קשיי הקליטה בחברה מתהווה, חברה המתפתחת ומשתנה כל העת; במהלך השנים הללו גם התרחש שינוי בשיח החברתי-תרבותי-פוליטי הישראלי - וממדיניות כור היתוך, אשר שאפה לכינונו של קולקטיב ישראלי אחיד ומאוחד, התפתח תהליך פלורליסטי המדגיש את האינדיווידואליזציה והפרטיקולריות, והמקבל את קיומה של הזהות הרב-תרבותית. בהתאם לזאת, כל אחת מן העליות המרכזיות התקבלה בחברה באופן שונה, ואופן זה השפיע על תהליך קליטתה, הטמעתה ושילובה בחברה הישראלית.

ישנם כמה מודלים של קליטה תרבותית, וכל אחד מהם מציג תוצאה שונה של תהליך הקליטה:

* לפי מודל האסימילציה (היטמעות), המהגרים מאמצים את ערכי התרבות השלטת, אם מתוך רצונם החופשי ואם מתוך כניעה לתביעותיה של החברה החדשה, במטרה להידמות לבני החברה הדומיננטית.

* לפי מודל האינטגרציה (שילוב), המהגרים מאמצים חלק מן הדפוסים התרבותיים החדשים של החברה הקולטת, אך בה בעת הם שומרים על חלק מן הדפוסים של תרבותם הישנה, בשל הרצון לשמור ולו באופן חלקי על זהותם הקודמת ובשל הצורך בהמשכיות, שייכות והערכה עצמית.

* לפי מודל הסגרגציה (התבדלות), המהגרים שומרים על דפוסי ההתנהגות הישנים שלהם, ואינם מאמצים את הדפוסים החדשים של החברה הקולטת. לרוב מודל מסוג זה בא לידי ביטוי כאשר קבוצת הרוב בחברה השלטת מסרבת לקבלם, או בשל התנגדותם לתרבות של החברה החדשה.

* לפי מודל המרגינליזציה (שוליות), ההלם התרבותי שהמהגרים החדשים סובלים ממנו מוביל לתחושות של אבדן, ניתוק, אי-שייכות וניכור. בשל כך המהגרים אינם מצליחים ליצור קשר עם החברה הדומיננטית, ונדחקים לשוליה.

מעבר למודלים אלו, יש להתחשב במאפיינים הייחודיים של אוכלוסיית המהגרים ובתמורות הכלכליות, הפוליטיות והתרבותיות אשר חלות בחברה הקולטת. לשילוב של גורמים אלו יש השפעה מכרעת לא רק על תהליך הקליטה, אלא על החברה כולה.

בסוף שנות הארבעים ובראשית שנות החמישים של המאה העשרים הגיעו ארצה יהודים רבים בעליות המוניות, ולאחר מכן יוצאי אסיה ואפריקה היו כ-40% מהאוכלוסייה היהודית בישראל. השינוי הדמוגרפי שהתרחש בחברה הישראלית לא זכה לביטוי במבנה חלוקת הכוח, והאליטה השלטת נותרה אשכנזית ברובה.

מאז העלייה ארצה בשנות החמישים סבלו המזרחים מהפליה פוליטית, ביטוי לכך ניתן בהיעדר ייצוג במוקדי הכוח והשלטון, והם מוקמו בעמדות הנמוכות בהכנסה, ברמת חיים ובתעסוקה. תחושות הקיפוח והאפליה של יוצאי צפון אפריקה באו לידי ביטוי במאורעות ואדי סאליב (1959): מאורעות אלו החלו כתוצאה מעימות מקרי בין תושבי השכונה לבין המשטרה, התלקחו במהרה והסלימו לכדי שורה של הפגנות אלימות ברחבי חיפה. אמנם היה זה אירוע חד-פעמי, אולם היו לו השלכות על החברה הישראלית כולה. ראשית, המאורעות הובילו לגידול בהצבעה בבחירות לכנסת בעד תנועת החירות בקרב רבים מהעולים מצפון אפריקה; שנית, מאורעות ואדי סאליב סימלו את תחילת התהוותה של תודעה מזרחית-מעמדית.

בראשית שנות השבעים החפיפה בין השסע העדתי לשסע הכלכלי-חברתי באה לידי ביטוי מובהק בהקמת תנועת הפנתרים השחורים. את התנועה הנהיגו בני הדור השני לעליית יוצאי צפון אפריקה ותושבי שכונת מוסררה בירושלים אשר ביקשו להביע את מחאתם על מה שראו כהתעלמות הממסד מבעיות חברתיות. כדי לממש את היעד המרכזי שהציבו לעצמם - צמצום הפערים הכלכליים-חברתיים - נקטו חברי הקבוצה אמצעים אלימים, ובהם הפגנות מחאה סוערות ועימות עם כוחות המשטרה. חברי התנועה יצאו לא רק נגד התנאים אשר העניקה להם המדינה בהשוואה לאשכנזים אשר נקלטו עמם יחד בראשית שנותיה של המדינה, אלא הם גם ביקשו להשוות את היחס אליהם ליחס שזכו לו העולים מרוסיה אשר הגיעו ארצה בראשית שנות השבעים, ולשם כך דרשו עזרה בשיפור התנאים של בני הדור השני של העולים מצפון אפריקה, שעדיין חיו בתנאי עוני. מצב זה הביא למתיחות קשה בין העולים החדשים (בשנות השבעים) לעולים הוותיקים (משנות החמישים), ועל כך אפשר ללמוד מנתוני מדד הדמוקרטיה הישראלית (להלן תרשים 2) - לפיהם בשנת 1975 היה נתון שיא: 69% מהאוכלוסייה הגדירו את היחסים בין העולים החדשים לוותיקים לא טובים או לא טובים כלל.

אשר לתנועת הפנתרים השחורים, אמנם היא לא נחלה הצלחה גדולה מבחינה פוליטית, אולם בשל התהודה שהיא זכתה לה והמודעות החברתית-תרבותית שעוררה, שנות השבעים וראשית שנות השמונים היו מאופיינות במתחים חריפים בין האשכנזים למזרחים. על כך אפשר לראות להלן בתרשים 1: בשנת 1972, שנה לאחר קום התנועה, מחצית מן הציבור (51%) חשבו שהיחסים בין אשכנזים למזרחים אינם טובים או אינם טובים כלל. אמנם בשנת 1975 אחוז המשיבים על שאלה זו קטן במעט (45%), אך עדיין נותר גבוה.

תרשים 1
יחסים בין אשכנזים למזרחים, 1972-2007
לא טובים ולא טובים בכלל (מדגם בקרב יהודים בלבד- אחוזים)
מתוך" מדד הדמוקרטיה 2007 לכידות בחברה שסועה, ע' 70, תרשים 44.
בשנת 1977 הוענק ביטוי פוליטי למחאתם של יוצאי עדות המזרח, בהצבעתם למפלגת הליכוד לכנסת התשיעית. בני הדור הראשון והשני חשבו שהליכוד בהנהגתו של מנחם בגין ייצג את האינטרסים שלהם נאמנה ויוביל לצמצום האי-שוויון החברתי-כלכלי, והם העניקו לו את קולם. ייתכן שתחושת הניצחון היא אשר השרתה אווירה מפויסת יותר; ובשנת 1978, שנה לאחר המהפך הפוליטי, רק 38% מאזרחי ישראל הגדירו את היחסים בין האשכנזים למזרחים לא טובים או לא טובים כלל.

אולם, לאחר רגיעה זמנית זו, עם החרפת המשבר הכלכלי בראשית שנות השמונים, גדלו גם הפערים החברתיים-כלכליים. תמורות אלו טמנו בחובן גם הרעה במוקד החיכוך בין אשכנזים למזרחים, ובשנת 1981 44% מהציבור הגדירו את היחסים בין שתי הקבוצות הללו לא טובים או לא טובים כלל.

במהלך שנות השמונים והתשעים חל שינוי בזירה הפוליטית-חברתית עם הקמתן של מפלגות עם מאפיינים דתיים-עדתיים: בשנת 1981 קמה תמ"י (תנועת מסורת ישראל); ובשנת 1984 קמה תנועת ש"ס (התאחדות הספרדים העולמית שומרי תורה) במטרה 'להחזיר עטרה ליושנה'. ש"ס גם היא קשרה בין השסע העדתי לשסע החברתי-כלכלי כאשר הגדירה את עצמה תנועה שמטרתה לתקן את האפליה הכלכלית והחברתית שסובלים ממנה, לדבריה, דורות של ספרדים בישראל. במהלך שנות התשעים הלך והתחזק כוחה של ש"ס, בד בבד עם החרפת המתח העדתי, ועמו המתח החברתי-כלכלי; בבחירות לכנסת החמש עשרה, אשר נערכו בשנת 1999זכתה ש"ס ל-17 מנדטים, ועובדה זו ממחישה היטב את מרכזיותו של המתח העדתי, בשיח החברתי-פוליטי. ואכן, אם בשנת 1989 רק 21% מהאזרחים השיבו כי היחסים בין הקבוצות אינם טובים או אינם טובים כלל, ובשנת 1993 28% מהאזרחים השיבו כך, הרי בשנת 2000 חלה החרפה, ו-52% מהציבור בישראל חש כי השסע העדתי עודנו קיים וכי היחסים בין הקבוצות אינם טובים.

במהלך שנות האלפיים ניכרת יציבות יחסית, אם כי לא מעודדת, בדעות הציבור בנוגע ליחסים בין אשכנזים למזרחים: בשנת 2003 נרשם שיא - 57% סברו כי היחסים בין הקבוצות אינם טובים. אמנם בשנת 2004 חלה ירידה מסוימת בשיעורם של המשיבים שבחרו בתשובה זו (47%), אולם מאז השיעור הלך וגדל, ובשנת 2007 מעל מחצית מהציבור (55%) השיבו כי היחסים בין הקבוצות עודם אינם טובים.

ניתוח היחסים בין האשכנזים למזרחים בשנת 2007 על פי ארצות המוצא של הנשאלים מעלה תמונה דומה: כפי שאפשר לראות להלן בתרשים 2, לעומת 42% מהנשאלים ילידי אירופה ואמריקה המגדירים את היחסים בין אשכנזים למזרחים יחסים לא טובים, 59% מיוצאי אסיה ואפריקה מחזיקים באותה הדעה - פער של 17%. מעניין שיוצאי מדינות חבר העמים מדגישים אף יותר את הבעיות ביחסים בין אשכנזים למזרחים, ו-63% מהם מציינים כי היחס בין שתי הקבוצות אינו טוב (ייתכן כי הדבר קשור ליחס הדיפרנציאלי שהעולים ממדינות חבר העמים זוכים לו והוא אשר מביא להדגשת ההבדלים בין אשכנזים למזרחים, ועל פער זה ראו בהמשך).

תרשים 2
יחסים בין אשכנזים למזרחים על פי ארץ מוצא
לא טובים ולא טובים כלל (מדגם בקרב יהודים בלבד: באחוזים)

אם כן, העלייה מצפון אפריקה של שנות החמישים השתלבה בחברה הישראלית, אולם השסע העדתי עודנו חלק מרכזי מהשיח הפוליטי הרווח בישראל ועודנו משפיע על המצב החברתי-כלכלי בארץ ומושפע ממנו.

העלייה מאתיופיה הגיעה ארצה בשני גלים מרכזיים:

1. בשנות השמונים עלו לישראל כ-17,000 יהודים, מהם כ-6,700 במבצע משה (נובמבר 1984-ינואר 1985).

2. בשנות התשעים הגיעו ארצה עוד כ-45,000 עולים מאתיופיה, כ-14,000 במבצע שלמה (מאי 1991).

עלייתם של יהודי אתיופיה נתקלה גם היא בקשיים רבים, משום שבדומה לעלייה משנות החמישים, המאפיינים החברתיים והכלכליים של העולים הקשו על השתלבותם בחברה:

* הון אנושי: חלק גדול מהעולים היו חסרי השכלה, רובם עסקו בחקלאות, והיכרותם עם מסגרות חינוך ותעסוקה בחברה מודרנית הייתה מצומצמת. נתונים אלו, בשילוב הקושי ברכישת השפה העברית, עיכבו את השתלבותם של העולים בתעסוקה, ואחוז הבלתי מועסקים והמובטלים גבוה מאוד בהשוואה לשיעורם באוכלוסייה היהודית.

* מבנה משפחתי: מבנה המשפחות יוצאות אתיופיה שונה מהמבנה של משפחות ישראליות ותיקות - מספר הילדים בהן גדול מאוד, ויש משפחות חד-הוריות רבות. כמו כן ישנם שני מאפיינים כמעט בלעדיים של משפחות יוצאות אתיופיה: משפחות חד-הוריות עם שלושה ילדים ויותר ואבות רבים מעל גיל 65 לילדים מתחת לגיל 18.

* זיק ה יהודית: יהדותם של בני אתיופיה, המכונים 'ביתא ישראל', הייתה שנויה במחלוקת בקרב רבנים ופוסקי הלכה בשל דפוסי ההתנהגות הדתיים הייחודיים להם. כדי להחיל את חוק השבות על יהדות אתיופיה, פסק הרב עובדיה יוסף כי אפשר להכיר ביהדותם לאחר טקס חידוש הברית (מעין טקס ברית מילה מצומצם). נוהל זה עורר סערת רגשות עצומה בקרב רוב העולים, והסירוב להכיר ביהדותם העמיק את תחושת הניכור שלהם בחברה הישראלית.

קליטת עולי אתיופיה בישראל התרחשה בזמן שהחברה הישראלית ניצבה בפני אתגרים חברתיים, כלכליים ומדיניים מהותיים: גל העלייה ממדינות חבר העמים, רמת האבטלה הגבוהה, התרחבותם של פערים חברתיים וגידול בהיקף העוני. מגמות אלו השפיעו על מצבם של יוצאי אתיופיה ועל התנאים שהם נדרשו להתמודד עמם בתהליך קליטתם בארץ.

ייתכן כי בשל תחושות הניכור והבידוד, כמו גם הריחוק הגאוגרפי של מקומות יישובם החדשים ממרכז הארץ, בעת בואם ארצה לא נרשמה הרעה במערכת היחסים בין עולים חדשים לוותיקים, וכפי שאפשר לראות מנתוני מדד הדמוקרטיה, בשנת 1994 רק 52% מהאוכלוסייה הגדירו אותה לא טובה, נתון נמוך באופן יחסי (ראו להלן תרשים 3). אולם, עם השנים המודעות לתחושות הקיפוח וההפליה החלה להתחזק בקרב יוצאי אתיופיה, והדבר בא לידי ביטוי בפרשת תרומות הדם, שבמסגרתה הושמדו כמעט כל מנות הדם שתרמו יוצאי אתיופיה, בלא ידיעתם, מחשש שהתורמים נגועים במחלות זיהומיות. הפרשה זכתה לאחת המחאות הציבוריות הסוערות ביותר, בעיקר משום שמדובר בקהילת יוצאי אתיופיה, שכן הם נחשבים למתונים. מוקדם מדי לקבוע מה יעלה בגורלה של קהילה זו, ואם תצליח להיקלט בחברה הישראלית, שכן גם היום, כשני עשורים לאחר העלייה, רבים מעולי אתיופיה עדיין לא השתלבו באופן אינטגרלי בחברה הישראלית.

בשנים 1990-2005 עלו לישראל 1,100,000 עולים, מהם כ-860,000 ממדינות חבר העמים, והם הגדילו את האוכלוסייה ב-35%. נוסף על ממדיו של גל עלייה זה, הוא ייחודי גם בשל מאפייניו החברתיים-תרבותיים:

* מניעים לעלייה: המניעים לעלייה מחבר העמים לא נבעו בהכרח ממניעים ציוניים, אלא גם היו טמונים בחשש מאנטישמיות ובעיקר הם היו תוצאה של התמורות אשר התחוללו במדינות חבר העמים לאחר נפילת הקומוניזם - שינויים אלו הביאו למשברים פוליטיים, כלכליים וחברתיים ויצרו חשש להחרפת המשבר בתחומים אלו בעתיד. בשל כך היוצאים ממדינות חבר העמים בשנות התשעים לישראל לא התכחשו לרקע החברתי-תרבותי שבאו ממנו, ההפך הוא הנכון: הם המשיכו לראות בו מאפיין דומיננטי של זהותם והגדרתם העצמית, גם אם נאלצו להגר.

* הון אנושי: בניגוד לעליות האחרות, לעלייה בשנות התשעים יש מאפיינים חברתיים-כלכליים של הון אנושי ברמה גבוהה: 55% מעולי שנות התשעים הם בעלי השכלה של 13 שנות לימוד ומעלה, כ-41% ממי שהגיעו בשנים 1989-1990 עסקו בארץ המוצא שלהם במקצועות אקדמיים, וכ-34% היו טכנאים ובעלי מקצועות חופשיים אחרים. בשנת 2000 ירדו שיעורים אלו בקרב העולים ל-27% ו-30%, בהתאמה.

ברם, בעשור הראשון לעלייתם לא הצליחו העולים להשתלב בשוק העבודה הישראלי באופן התואם את כישוריהם המקצועיים, הם נותרו במעמד חברתי-כלכלי נמוך, וכך העמיקה תחושת הניכור וגברו חוסר רצונם וחוסר היכולת שלהם להשתלב בחברה הישראלית.

* זהות יהודית: בשל לחצי השלטון הסובייטי ובידודם של היהודים בברית המועצות ממרכזים יהודיים אחרים, רבים מהם לא הכירו את הדת היהודית. אוכלוסיית העולים מברית המועצות חילונית בהשקפת עולמה - הן על פי הגדרתה העצמית, הן על פי אורח חייה, הן על פי עמדותיה בשאלות בנושא דת ומדינה. כמו כן, יש בקרבם עולים אשר אינם מוגדרים יהודים בהתאם להגדרות ההלכה, ועובדה זו גורמת לא אחת לחיכוכים בינם לבין האוכלוסייה הדתית והחרדית בישראל.

היקף העלייה, זיקתה לארץ המוצא והתרכזותה באזורי מגורים מסוימים, בשילוב תחושת הניכור שחשו העולים, הביאו למגמת הסתגרות חברתית-תרבותית בקרבם. בשנת 1994, לאחר שרבים מן העולים כבר הגיעו ארצה והחלו אט-אט להתבסס בה, נמצא כי בנוגע ליחסים בין עולים לוותיקים, 52% מהאוכלוסייה מגדירה את היחסים בין שתי הקבוצות לא טובים או לא טובים כלל (ראו להלן תרשים 3). כמו כן, מחקרים שבחנו את יחסה של האוכלוסייה הקולטת כלפי העולים החדשים התמקדו בשאלות מסוימות, לדוגמה: האם התושבים הוותיקים סבורים שהעלייה חיונית למדינה? והאם הם מוכנים לוויתורים אישיים למען קליטת העלייה? ומהו מקומם של העולים בסדר העדיפויות הלאומי? ממחקריו של אלעזר לשם עולה כי בשנת 1986 סברו 82% מן הציבור שהעלייה חיונית, ובשנת 1992 רק 71% סברו כך.

יחסים בין עולים חדשים לבין ותיקים, 1975-2007
לא טובים ולא טובים כל (מדגם בקרב יהודים בלבד, באחוזים)
מתוך: מדד הדמוקרטיה 2007 לכידות בחברה שסועה, ע' 69, תרשים 43.
כמו כן, המגזרים בציבור הוותיק מפתחים יחס דיפרנציאלי כלפי העולים. המגזרים העוינים ביותר כלפי העולים מחבר המדינות הם צעירים שגילם פחות משלושים, ילידי הארץ בני עדות המזרח, בעלי השכלה תיכונית חלקית ובעלי הכנסה נמוכה. למשל, מדד הדמוקרטיה הישראלית מראה כי כבר בתחילת גל העלייה מברית המועצות לשעבר נמצאו הבדלים מובהקים בנכונותם של בני העדות השונות לוויתורים אישיים למען העלייה: 47% מיוצאי אסיה ואפריקה התנגדו לוויתורים, לעומת 29% מיוצאי אירופה ואמריקה. על כן אין פלא שעם החרפתם של הפערים החברתיים-כלכליים במדינת ישראל הורעו היחסים בין העולים הוותיקים לחדשים, ובשנת 2000 65% מהחברה הישראלית הגדירה את היחסים לא טובים או לא טובים כלל.

עד כמה הצליחה החברה הישראלית לקלוט את גלי העלייה? כאמור, גלי העלייה זכו לסוגים שונים של קליטה: מודל האסימילציה אשר היה מקובל בשנים הראשונות לאחר קום המדינה; השאיפה לאינטגרציה של עולי חבר העמים בחברה הישראלית; בשילוב הסגרגציה, הן מבחירה הן בכוח. יש לציין כי מכל המודלים שהוזכרו לעיל, בולט בעיקר מודל המרגינליזציה והוא מאפיין את המצב שהעולים מאתיופיה שרויים בו כעת.

קשיי העלייה שנתקלו בהם העולים עודם קיימים ונותנים אותותיהם מדי יום ביומו בחברה הישראלית, ברבדים מגוונים. גם היום אפשר לראות כי דעת הקהל אינה רואה באופן חיובי את היחסים בין שתי הקבוצות, וזהו עודנו שסע מרכזי בחברה הישראלית, ובשנת 2007 מעל מחצית האוכלוסייה - 62% - השיבו כי היחסים בין העולים החדשים לוותיקים עודם אינם טובים.

אין ספק שלפני החברה הישראלית ניצב אתגר מהותי, אתגר שהשלכותיו רבות ועצומות. רק ימים יגידו אם החברה תצליח להתגבר עליו, לאחד את השסעים בקרבה, ללבן את המתחים החברתיים, ללמוד להכיר את האחר ולקבל אותו, ולחזק את המרקם העדין של החברה הישראלית.

מקורות

אייזנשטדט, ש"נ, תשמ"ט. החברה הישראלית בתמורותיה, ירושלים: מאגנס.

אריאן, אשר, ניר אטמור, ויעל הדר, 2007. מדד הדמוקרטיה הישראלית 2007: לכידות בחברה שסועה, ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה.

הורוביץ, דן, ומשה ליסק, 1990. מצוקות באוטופיה: ישראל - חברה בעומס יתר, תל אביב: עם עובד.

הורוביץ, תמר, ואלעזר לשם, 1998. 'יוצאי ברית-המועצות במרחב התרבותי בישראל', בתוך: משה סיקרון ואלעזר לשם (עורכים), דיוקנה של עלייה: תהליכי קליטתם של עולי ברית-המועצות לשעבר - 1990-1995, ירושלים: מאגנס: 291-333.

יער, אפרים, וזאב שביט (עורכים), 2003. מגמות בחברה הישראלית, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה.

כהן-נבות, מרים, רות ברוך-קוברסקי, דגנית לוי, וצ'סלב קונסטנטינוב, 2007. תוכנית SPACE של הפרויקט הלאומי של עולי אתיופיה: סיוע לימודי ומרכזי הנוער (2005-2007) - מחקר הערכה: תמצית מחקר, מתוך אתר מאיירס-ג'וינט-מכון ברוקדייל:

לשם, אלעזר, 1993. 'האוכלוסייה הישראלית ויחסה לעולי שנות ה-90', ביטחון סוציאלי 40: 54-70.

סיקרון, משה, 1998. 'הדמוגרפיה של העלייה', בתוך: משה סיקרון ואלעזר לשם (עורכים), דיוקנה של עלייה: תהליכי קליטתם של עולי ברית-המועצות לשעבר - 1990-1995, ירושלים: מאגנס: 13-40.

סמוחה, סמי, 1993. 'שסעים מעמדיים, עדתיים ולאומיים ודמוקרטיה בישראל', בתוך: אורי רם (עורך), החברה הישראלית: היבטים ביקורתיים, תל אביב: ברירות: 172-202.

פרס, יוחנן, ואליעזר בן-רפאל, 2006. קירבה ומריבה: שסעים בחברה הישראלית, תל אביב: עם עובד.

שטרית, סמי שלום, 2004. המאבק המזרחי בישראל: 1948-2003, תל אביב: עם עובד.

אתר הכנסת, תוצאות הבחירות לכנסת התשיעית (17 במאי 1977, כ"ט באייר תשל"ז):

אתר תנועת ש"ס בכנסת

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
עלייה וקליטה; עליה; עלייה; קליטת עליה; קליטת עלייה; פלורליזם  (מדעי החברה); פלורליזם; פלורליסם; כור היתוך;

# data[].attributes.attachment_link.title
החברה הישראלית - חברת מהגרים

# data[].attributes.attachment_link.description
מתקומתה של מדינת ישראל ועד ימינו חלו תמורות דמוגרפיות מהותיות בחברה הישראלית, בשל גלי העלייה שהגיעו אליה במשך השנים. גלי העלייה אשר הגיעו ארצה, כל אחד ומאפייניו הייחודיים לו, נאלצו להתמודד עם קשיי הקליטה בחברה מתהווה, חברה המתפתחת ומשתנה כל העת; במהלך השנים הללו גם התרחש שינוי בשיח החברתי-תרבותי-פוליטי הישראלי - וממדיניות כור היתוך, אשר שאפה לכינונו של קולקטיב ישראלי אחיד ומאוחד, התפתח תהליך פלורליסטי המדגיש את האינדיווידואליזציה והפרטיקולריות, והמקבל את קיומה של הזהות הרב-תרבותית.

# data[].attributes.headline
תאטרון חולות-ענבל

# data[].attributes.subject
תאטרון חולות-ענבל

# data[].attributes.body
https://www.youtube.com/watch?v=71EL6OZWZhU