# data[].attributes.body
De rige lande begyndte at sende penge til de fattige lande, så de kunne investere i industri og infrastruktur. På den måde forventede man, at de kunne opbygge industri i landet, som kunne sive ned til alle befolkningsgrupper. Det gik dog ikke som planlagt.

# data[].attributes.body
Man fandt ud af, at folk skulle have dækket de basale behov, før man kunne starte en industrialisering. Derfor satsede man nu på at dække de basale behov: Fødevareforsyning, gode sanitære forhold, uddannelse, tryghed og stabilitet, hospitaler m.v. Det gjorde man fx. ved at bygge skoler, vandingsanlæg,

# data[].attributes.headline
1980'erne og 1990'erne: Den neoliberale strategi

# data[].attributes.subject
1980'erne og 1990'erne: Den neoliberale strategi

# data[].attributes.body
Den neoliberale økonomiske skole blussede for alvor op i denne periode, og man begyndte nu at kigge på samfundsstrukturen i u-landene, og man mente at staten rolle skulle begrænses og der skulle være et meget mere frit marked. Man begyndte derfor at sætte krav til u-landene, Kravene var:

Mindre offentlig sektor, offentlige besparelser, privatisering samt balance på offentlige budgetter

Fjernelse af handelshindringer, mere frihandel samt satsning på eksport og det enkelte ulands komparative fordele

Åbenhed over for udenlandske investeringer

Vægt på bekæmpelse af inflation

Hensigtsmæssig valutakurspolitik – eventuelt devaluering

Mere stabil makroøkonomisk politik

# data[].attributes.body
Man begyndte at analysere på fejlene og begyndte at kigge på succeslandene som Kina, Sydkorea og Japan, og fandt frem til at der ikke findes en model, der virker på alle lande. Man fandt altså ud af, at det er nødvendigt at skræddersy Bistandsstrategien til hvert land for at opnå det bedste resultat.