# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Didáctica, Entre 6 y 9 años, Entre 9 y 12 años, Más de 12 años

Si no sabes qué son los lapbooks o ya los conoces, pero quieres encontrar más información y ejemplo de cómo realizarlos, estás en el lugar adecuado.

Hoy en día aprender no es memorizar lo que pone en el libro.

Atrás quedaron los tiempos donde la misión de la escuela era transmitir conocimientos. Ahora que estamos a un golpe de click de la información, para aprender lo que los niños necesitan es saber cómo buscar la información, aprender estrategias para seleccionarla y contar con la suficiente madurez para integrarla.

Tengo que reconocer que, aparentemente, es más sencillo decir a los niños "en el examen del jueves entrará el tema 6 de los mamíferos" que "este mes vamos a hacer un proyecto sobre un animal de compañía mamífero, ¿qué preferís? ¿el perro? ¿el gato? ¿el hámster?".

Pero lo que es fácil hoy puede ser un obstáculo mañana. Me explico. Si los niños no adquieren las habilidades y capacidades básicas para realizar proyectos, difícilmente van a desarrollar el pensamiento crítico y creativo. Luego nos quejaremos de que no entienden lo que leen o que no resuelven problemas matemáticos...

Quizás no estás acostumbrada a esta manera de enseñar pero te aseguro que a los niños les resulta más atractivo y sobre todo aprenden mejor. No es lo mismo que tengan que aprender algo que está escrito en un libro por unas personas que ni tan siquiera conocen que hablar sobre su precioso hámster.
¿Aceptas el reto?
Hace años yo tampoco sabía cómo se hacia esto de trabajar en base a un proyecto hasta que me topé con los lapbooks y sus posibilidades. Hoy quiero compartir lo que descubrí contigo.

Qué son los lapbooks

La palabra lapbook viene del inglés y traducida literalmente sería "libro regazo" o "libro con faldas". Imagino que ya empiezas a ver por donde va el tema.

Un lapbook es un tipo de libro de cartulina que se utiliza para presentar la información acerca de un tema.

Dentro de un lapbook ponemos solapas, ventanitas, fotos enganchadas, pequeños libros, sobres que contienen información y todo tipo de elementos para exponer un tema en concreto.

De qué temáticas puedes hacerlos

Los lapbooks no son exclusivos de las matemáticas, ni mucho menos, se pueden hacer de cualquier área como por ejemplo:

Hay un sinfín de posibilidades.

5 beneficios de realizar lapbooks en casa o en la escuela

1. Es una herramienta educativa fantástica. Los niños participarán en todo el proceso de creación: decisión del tema, diseño del lapbook, búsqueda de información, organización del contenido, síntesis de ideas, etc.

2. Es una fuente de motivación, incluso para aquellos niños a los que no les gusta mucho escribir o que todavía no saben, y concentración, los niños son capaces de mantener el interés en un lapbook durante varios días.

3. Retienen lo aprendido mejor que cuando lo hacen de forma tradicional, es decir, memorizando de un libro. Al haberlo creado ellos están más implicados y la huella que les queda es mayor.

4. Les ayuda a desarrollar muchas habilidades manuales: tanto los niños pequeños como los más mayores aprenderán a recortar, pegar y ensamblar los minilibros donde se expone la información.

5. Potenciarán su autoestima y confianza: están dedicando tiempo y esfuerzo a un proyecto elegido y diseñado por ellos mismos.

A parte de los beneficios educativos, representa un tesoro para los niños. Es algo que ellos mismos han pensado y creado, meses y años más tarde los mirarán con atención recordando la época en la que los hicieron.

Es fácil hacer lapbooks si sabes cómo

He estado realizando lapbooks con niños durante años y he hecho sobre todos los temas que te puedas imaginar desde Japón hasta el fútbol. Mis hijos han aprendido y disfrutado muchísimo haciendo lapbooks. Ha llegado la hora de compartir todos estos aprendizajes con el mayor número de personas.

Mira toda la información del videocurso de Lapboooking en el que te enseño todos los secretos para hacer un lapbook con tus hijos o tus alumnos.

Más de 400 personas ya han hecho este curso y lo han aplicado con sus niños.

Ejemplo de cómo realizar un proyecto sencillo de la multiplicación

En el siguiente vídeo te muestro paso a paso cómo realizar un lapbook muy sencillo de las tablas de multiplicar, con una plantilla incluida.

Lapbooks de alumnos y alumnas del videocurso Lapbooking

Me hace especial ilusión mostrarte el trabajo de los alumnos y alumnas de las dos ediciones anteriores. Ellos han querido compartir contigo y con todos los lectores su fantástico trabajo.

En la Escola D'Hortsavinyà en Tordera (Barcelona) han hecho un lapbook sobre el cuerpo humano:

En el colegio Deutsche Schule San Alberto Magno en San Sebastián realizaron lapbooks con los más pequeños:

Otro lapbook hecho por niños de 5 años, en esta ocasión sobre superhéroes y superheroínas:

Emma Steiner nos muestra cómo también se pueden hacer lapbooks con la temática de la religión:

Y si antes veías labpooks hechos por niños pequeños, en el Liceo Campo Verde en Quito (Ecuador) trabajaron la técnica de los lapbooks con estudiantes de secundaria:

Otros ejemplos de secundaria, esta vez en el colegio Nuestra Señora de la Esperanza en Yumbo (Colombia): se trata de lapbooks sobre autores colombianos y escritores latinoamericanos:

No quiero acabar esta pequeña muestra de trabajos sin agradecer al maestro Rubén Rubio su amabilidad por compartir con todos nosotros este vídeo de los lapbooks de animales favoritos de sus alumnos de tercero de primaria del colegio Santa María del Valle de Mairena del Aljarafe (Sevilla):

Te espero en el videocurso Lapbooking, donde te enseñaré todo lo necesario para que tú y tus hijos o tus alumnos disfrutéis realizando fantásticos lapbooks.

# data[].attributes.attachment_link.title
Qué son los lapbooks, beneficios y ejemplos - Aprendiendo Matemáticas

# data[].attributes.attachment_link.description
Didáctica, Entre 6 y 9 años, Entre 9 y 12 años, Más de 12 años Si no sabes qué son los lapbooks o ya los conoces, pero quieres encontrar más información y ejemplo de cómo realizarlos, estás en el lugar adecuado. Hoy en día aprender no es memorizar lo que pone en el libro.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Los hongos parásitos. Son los que se desarrollan y llevan a cabo su existencia sobre tejidos vivos, sea cual sea su origen. Dentro de estos, los que son capaces de crecer y desarrollarse sobre materia orgánica muerta, ya sea de forma natural, o en cultivos artificiales reciben el nombre de parásitos facultativos, lo que implica que este tipo de hongos desde el punto de vista nutritivo es saprófito, aunque ecológicamente se comporten como parásitos.

Los hongos parásitos, son los que se desarrollan y llevan a cabo su existencia sobre tejidos vivos, sea cual sea su origen. Dentro de estos, los que son capaces de crecer y desarrollarse sobre materia orgánica muerta, ya sea de forma natural, o en cultivos artificiales reciben el nombre de parásitos facultativos, lo que implica que este tipo de hongos desde el punto de vista nutritivo es saprófito, aunque ecológicamente se comporten como parásitos.
En cambio los hongos que no son capaces de desarrollarse en medios artificiales reciben el nombre de parásitos obligados. Entre estos dos extremos existen numerosos casos intermedios: así por ejemplo, entre los parásitos facultativos, los hay desde aquellos que son capaces de reproducirse, desarrollándose sobre substratos inertes, hasta aquellos que no son capaces de reproducirse o se reproducen con mucha dificultad sobre los mismos aunque si sean capaces de subsistir desde el punto de vista nutritivo. De la misma manera, entre los parásitos obligados, los hay que son capaces de desarrollarse anormalmente sobre cultivos artificiales, otros solo consiguen germinar, y por último algunos ni siquiera germinan.
Desde el punto de vista de su relación nutritiva con el hospedante, los hongos parásitos pueden ser parásitos biotróficos los que obtienen su sustento directamente de las células vivas y parásitos necrotróficos los que primero destruyen la célula parasitada y luego absorben sus nutrientes.
Los hongos parásitos, a menudo causan daño sobre el hospedante en el que se desarrollan, recibiendo entonces el nombre de patógenos, en algunos casos por su virulencia llegan a terminar con la vida del hospedante y con la suya propia si se trata de un parásito obligado.
Entre los hongos, en general, existen numerosos casos de parasitismo: se puede decir que todas las plantas pueden ser víctimas de hongos microscópicos, (grafiosis, tinta del castaño, diferentes tipos de chancros, etc.), en el ámbito forestal, y lo mismo se puede decir para los animales (mamíferos, reptiles, peces, insectos, etc.) que pueden ser atacados por numerosas especies de hongos que se desarrollan sobre ellos como parásitos obligados. Sin embargo, entre los macromicetos, que es el caso que nos ocupa, es poco frecuente el fenómeno del parasitismo, y cuando se produce lo hace casi exclusivamente en el mundo vegetal. A modo de excepción, se pueden mencionar algunas especies del géneroCordyceps, que parasitan a diversas especies de larvas de lepidópteros entre las que podemos citar a la procesionaria del pino.
La mayoría de los macromicetos patógenos, que atacan o pueden atacar y destruir los tejidos vivos de las plantas, pertenecen al orden de los Aphyllophorales, y más concretamente, a las familias Ganodermataceae, Steraceae, y Polyporaceae. Como hemos dicho con anterioridad es difícil separar biológica y ecológicamente a muchas de estas especies, ya que en ciertas condiciones críticas, o cuando han causado la muerte de su hospedante, siguen viviendo comportándose como saprófitos.
Algunos atacan a las raíces y al tronco de los árboles a partir de una base saprofítica en el suelo, lo que quiere decir que la infección se produce a través del micelio, después, causan progresivamente la muerte del hospedante, y a continuación siguen viviendo como saprófitos.
Otros penetran en el interior del tronco o en las ramas por las heridas, a través de las esporas. Entre losAphyllophorales podríamos destacar como parásitos a Laetiporus sulphureus, Polyporus umbellatus, Chondrostereum purpureum, Phellinus pini, Fomitopsis pinicola, Ganoderma applanatum, Ganoderma adpersum, Ganoderma pfeifferi, Phaeolus schweinitzii, Piptoporus betulinus, Meripilus giganteus, Stereum sanguinolentum, Stereum hirsutum, Fistulina hepatica, etc., (aunque hay que tener en cuenta que muchas de estas especies, como veremos posteriormente al hablar de los hongos saprófitos, pueden comportarse, nutritiva y ecológicamente de forma saprófita; incluso en algunas de ellas, es la forma normal de nutrirse y desarrollarse).
Existen pocos parásitos pertenecientes al orden Agaricales, (carpóforos con laminas, y de consistencia fibrosa), entre los que cabe destacar al grupo de Armillaria mellea. Recientemente, al realizar pruebas de interfertilidad, se ha descubierto que donde antes sólo se consideraba una especie, la citada Armillaria mellea, hay en realidad cinco taxones diferentes, (sólo en Europa), con comportamientos biológicos distintos. De estas cinco especies, solo dos de ellas, Armillaria mellea y Armillaria obscura producen daños importantes como parásitas, mientras que Armillaria bulbosa puede comportarse a veces como parásito débil en los bosques de frondosas. Al igual que varias especies del orden Aphyllophorales, la Armillaria mellea es un parásito facultativo, que es capaz de subsistir de modo saprófito cuando acaba con su hospedante, desarrollando entonces sus carpóforos, (cuerpos fructíferos, setas), de forma prolífica, para generar nuevos individuos de forma sexual, y asegurar así su supervivencia como especie.
Otro agarical que puede llegar a parasitar débilmente las raíces de los robles esCollybia fusipes, aunque normalmente se comporta de forma saprófita.
Como curiosidad vamos a resaltar la existencia de hongos que solo son capaces de completar su desarrollo parasitando a los cuerpos fructíferos de otros hongos. En concretoXerocomus parasiticus solo fructifica sobre carpóforos del género Scleroderma, y las distintas especies del género Asterophora, solo desarrollan su ciclo vital sobre diversos taxones del género Russula.
Los hongos parásitos, en condiciones de estabilidad biológica y ecológica, contribuyen a la mejora genética de la población sobre la que vegetan, seleccionando y eliminando a los individuos más débiles. Solo cuando falta el equilibrio necesario, los hongos pueden llegar a convertirse en peligrosos para el ecosistema, como pudimos comprobar con la seca de las quercineas de la mitad meridional de la península a causa de la sequía prolongada que sufrieron a principios de esta década, y al posterior ataque de varias especies de hongos microscópicos.

Auriscalpium vulgare. Saprófito: piñas.

Si los hongos parásitos se caracterizaban por llevar a cabo su vida sobre materia orgánica viva, los saprófitos lo hacen por desarrollar todo su ciclo vital sobre materia orgánica inerte,independientemente de cual sea su origen, ya que pueden colonizar cualquier tipo de sustrato orgánico.
La alimentación de estos hongos se lleva a cabo mediante la solubilización del material que colonizan, previa la liberación de enzimas, y la posterior absorción de la materia orgánica resultante. Si en el caso de los hongos parásitos existía un número limitado de macromicetos que ostentaran esta condición, entre los saprófitos existe un gran número de los mismos, especializados en la degradación de los restos de materia orgánica de origen vegetal. Si bien como hemos mencionado anteriormente es en los grandes bosques donde se les encuentra con más facilidad, podemos hallarlos también en los parques urbanos, en el interior de las grandes ciudades, en las plantaciones de árboles frutales, en las maderas empleadas en la construcción, en las serrerías, en las traviesas de las vías, en pastizales viviendo sobre el humus o sobre el tallo seco de pequeñas hierbas, en las turberas viviendo sobre pequeños restos vegetales, sobre estiércol, (coprófilos), en los restos de hogueras, (pirófitos), etc.
A continuación vamos a describir con un poco más de profundidad cada uno de estos hábitats.
- Hongos que crecen sobre la madera o sobre sus restos:
Si partiéramos de un tronco muerto recientemente, comprobaríamos como pasa el tiempo sin que aparentemente comience su descomposición, ya que no aparecen signos externos aparentes de que esto esté ocurriendo. Esto es así, por que desde que los hongos se instalan en un sustrato hasta que extienden su red miceliar, lo colonizan y desarrollan sus carpóforos para reproducirse sexualmente tiene que pasar un tiempo considerable que depende de la especie de que se trate, y de las condiciones en las que haya tenido que desarrollarse. La infección suele reconocerse al principio, por un cambio en la coloración de la madera.
Podemos decir también que existe una cierta sucesión de etapas de tiempo en el ataque de la madera dependiendo del grado de descomposición en que se encuentre, ya que no todas las especies fúngicas colonizan y atacan a la madera con el mismo grado de desintegración. Partiendo de un tronco recién apeado, este podría ser infectado primero por algunas especies tales como Fomitopsis pinicola, Fomes fomentarius, Ganoderma pfeifferi, Oudemansiella mucida, Lentinus lepideus, varias especies de Stereum, etc. Algunas de estas especies se caracterizan, como ya hemos comentado anteriormente al hablar de los hongos parásitos, por poder atacar en ciertas condiciones a los tejidos leñosos vivos de las plantas sobre las que se desarrollan. Cuando la madera ya tiene un grado de pudrición inicial causado por las especies mencionadas anteriormente, o por otras similares, pueden aparecer otras como numerosas especies del género Mycena, algunos Pluteus, Trametes, Pholiotas, etc. Y por último cuando el tronco ha quedado convertidoen montones de serrín la descomposición continua por otras especies tales como Bolvitius vitellinus, Cyathus olla, Polyporus arcularius, Phaeolus schweinitzii, etc.
Estos hongos dependiendo del tipo de enzimas que empleen en la degradación de la madera para su posterior absorción, provocan diferentes tipos de pudriciones según el componente disuelto sea preferentemente la celulosa o la lignina. Cuando el ataque se produce sobre la celulosa, los restos que quedan están compuestos básicamente por lignina que es el componente de la madera que hace de aglomerante entre las células fibrosas cuyo principal compuesto es la celulosa. Esto origina unos residuos de color pardo o rojizo, generalmente con zonas cuarteadas de forma regular a modo de cubos que hace que este tipo de descomposición reciba el nombre de pudrición roja o parda, ( Phaeolus schweinitzii, Phellinus pini, etc.). En cambio cuando el ataque lo recibe la lignina los residuos que permanecen son básicamente las fibras alargadas cuyo componente principal es la celulosa. Esta pudrición origina unos restos fibrosos de color blanco o amarillento, por lo que este tipo de descomposición se conoce con el nombre de podredumbre blanca, ( Stereum sanguinolentum, Trametes versicolor,).
Pero la realidad es mucho más compleja y existen numerosos tipos de pudriciones que no se ajustan a ninguna de las dos descritas con antelación. Así, hay podredumbres que afectan a la vez a la lignina y a la celulosa u otras específicas de algunos de los componentes estructurales de la madera.
Un factor importante que condiciona la especie de hongo atacante y su velocidad de desarrollo, es el contenido de agua de la madera. Así por ejemplo, no todos los hongos requieren el mismo grado de humedad para poder desarrollarse; mientras que Trametes versicolor y Schizophyllum commune necesitan menos de un 20%, otras como Daedalea quercina requieren al menos un 40%.
Entre los hongos saprófitos, y entre los parásitos facultativos existen especies que son capaces de colonizar madera de diferentes especies arbóreas, como Fistulina hepatica (robles, castaños), Fomes fomentarius (chopo, roble, haya), Ganoderma lucidum (hayas, robles, castaños), Trichaptum abietinum (diferentes especies de coníferas). Otras sin embargo son exclusivas de algunas especies concretas como Oudemansiella mucida (haya), Piptoporus betulinus (abedul), etc.
A parte de las especies mencionadas y otras muchas que no hemos nombrado, especializadas en la descomposición saprófita de la madera en pie o apeada existen especies de hongos capaces de infectar y descomponer los frutos de algunas de estas especies. En particular las piñas de las diferentes especies de pinos son el sustrato exclusivo de algunos hongos tales como Auriscalpium vulgare, Mycena senii, Strobilurus tenacellus, Baeospora myosura, etc. Otros prefieren los frutos de algunas frondosa como Hymenoscyphus fructigenus, que vive sobre la cubierta de las avellanas, o sobre las cúpulas de las bellotas de los robles.
- Hongos de prados y pastizales:
Son especies saprófitas que se desarrollan fundamentalmente sobre el humus de la capa superficial del suelo, descomponiendo y alimentándose de la materia orgánica procedente de los restos de las raíces y de los tallos de las diferentes especies herbáceas. Entre otras muchas especies, en este hábitat podemos encontrar muy bien representado el género Agaricus con especies como el Agaricus campestris, Agaricus macrosporus, Agaricus squamulifer, Agaricus arvensis, Agaricus xanthodermus, etc. Otro género que cuenta con numerosas especies es Hygrocybe, ( Hygrocybe coccinea, Hygrocybe nigrescens, Hygrocybe psittacina etc.).
Podemos hallar así mismo numerosos gasteromycetos de los géneros Lycoperdon, Calvatia y Bovista. También podemos descubrir en este hábitat algunas de las setas mas apreciadas como comestibles como por ejemplo Calocybe gambosa en los pastizales húmedos de la mitad septentrional de la península, Marasmius oreades formando los típicos corros de brujas, y por último asociado a las raíces muertas del cardo corredor, encontramos la apreciadísima seta de cardo, Pleurotus eryngii. Como curiosidad en los pastizales podemos encontrar a veces una de las pocas especies del género Amanita no micorrizógena con especies arbóreas y que se desarrolla de manera saprófita en los lugares encespedados, incluso de los parques urbanos, que es la Amanita vittadinii.
- Especies pirófitas:
Son los hongos que tienen preferencia, a veces de forma exclusiva, a desarrollarse sobre la materia orgánica carbonizada que queda después de un incendio forestal, o en los restos de las hogueras que se producen en los montes como consecuencia de los trabajos selvícolas o de actividades recreativas. Esto supone que estas especies fúngicas soportan substratos básicos, con el PH muy elevado. Parece ser, según Pacioni, G., que existen especies termoinducidas por el fuego, es decir, que las esporas de estas especies se activan y comienzan a germinar tras un "shock térmico" producido por la elevación de la temperatura provocada por el fuego. Nosotros tras las primeras lluvias del verano y del otoño hemos encontrado frecuentementeejemplares de Pyronema omphalodes, Coltricia perennis, Pholiota carbonaria, Myxomphalia maura, Geopetalum carbonarius,etc. En primavera no es difícil hallar Geopyxis carbonaria, Peziza praetervisa, Morchella conica, etc.

- Especies que se desarrollan sobre excrementos de animales:
Existen especies de hongos que desarrollan su ciclo vital únicamente sobre los excrementos de determinados animales, principalmente de los herbívoros. Aunque a veces no crezcan directamente sobre el estiércol, si los encontramos en otro sitio, es un claro indicio de que ese sustrato se encuentra muy nitrificado y que con toda probabilidad anteriormente ha sido abonado con estiércol. Son muy frecuentes en este tipo de substratos especies de los géneros Coprinus, Panaeolus, Stropharia, Anellaria, Cheilymenia, Ascobolus, Pilobolus, etc. Como en el caso de algunas semillas de árboles y arbustos, se cree que las esporas de algunas de estas especies necesitan una escarificación previa, antes de poder germinar, por ello para poder desarrollarse tienen definida perfectamente su estrategia vital, que consiste en diseminar sus esporas por la hierba de los prados y pastizales en los que pasta el ganado que las ingiere, y tras pasar por el tracto digestivo de estos, son depositadas ya dispuestas para germinar, y producir nuevos carpóforos, si el resto de condiciones ambientales lo permiten, en el sustrato coprófilo que prefieren.

- Especies que se desarrollan sobre turberas:
Este hábitat se caracteriza por mantener la humedad durante todo el año, lo que facilita que se desarrollen en él, diferentes especies de briofitos del género Sphagnum, entre las cuales se puede encontrar abundante materia orgánica de origen vegetal en descomposición. Esto hecho facilita que en épocas en las que no podemos encontrar ninguna seta en otros lugares como consecuencia de la falta de precipitaciones, aquí podamos hallarlas sin excesiva dificultad. Las turberas suelen localizarse en nuestra latitud, en las lagunas de origen glaciar de los principales sistemas montañosos, lo que significa que el período en el que los hongos pueden desarrollarse y fructificar es relativamente corto, debido a que se pueden producir heladas durante la mayor parte del año, si exceptuamos los meses de verano. Entre otras, las especies que podemos ver con más facilidad son: Mycena sanguinolenta, Hypholoma elongatum, Inocybe lacera, Hygrocybe conico-palustris, Hygrocybe coccineocrenata, Cantharellus lutescens, Cantharellus tubaeformis, Marasmius androsaceus, Ricknella fibula, etc.
La lista de hábitats y de especies fúngicas saprófitas que se desarrollan sobre ellos es mucho más extensa, pero a modo de curiosidad vamos destacar uno de los pocos macromicetos que desarrollan su ciclo vital sobre restos en descomposición de origen animal, y más concretamente, uno que se desarrolla sobre las astas de ganado bovino o sobre los cascos de ganado equino, ( Onygena equina).

Craterellus lutescens. Saprófito: tuberas.
Hongos saprófitos.
Estos hongos se caracterizan por que para desarrollar su ciclo vital por completo necesitan establecer relaciones simbióticas con las raíces de las plantas vasculares. Esta relación se establece mediante la formación de unas estructuras que permiten el intercambio de nutrientes, y que reciben el nombre de Micorrizas. Así pues podemos definir a las micorrizas como asociaciones simbióticas entre las raíces de las plantas y el micelio de un hongo. Desde la primera descripción de una micorriza, hecha por Frank en 1.885, se distinguen en base a diferencias morfológicas y anatómicas, y en base a los taxones de plantas y de hongos implicados, siete tipos de micorrizas diferentes, aunque haciendo una simplificación podemos englobar estos siete tipos en tres grandes grupos: endomicorrizas, ectomicorrizas, y ectendomicorrizas. Algunas especies de hongos pueden formar diferentes tipos de micorrizas según la planta con la que se encuentren asociados, y algunas especies vegetales pueden formar micorrizas distintas, dependiendo del tipo de hongo simbionte.
Las endomicorrizas, se caracterizan por la presencia de hifas en el interior de las células del cortex radical; se estima que al menos el 90% del total de las plantas vasculares conocidas, (unas 300.000), forman este tipo de micorrizas.
Las ectomicorrizas por el contrario se distinguen por que las hifas del hongo no penetran en el interior de las células del cortex de las raíces; se cree que al menos un 3% de las plantas vasculares desarrollan este tipo de micorrizas, entre las cuales hay que incluir a la casi totalidad de las especies de los géneros con más importancia en el mundo forestal, en particular todos los de las familias Pinaceae, Fagaceae, Betulaceae, Salicaceae, etc, y muchos de las familias Ericaceae, Cistaceae, Leguminoseae, Rosaceae, etc. Existen familias taxonómicas completas, como la de las Pináceas, que son micorrícicas obligadas, no pudiendo subsistir si no se encuentran asociadas a alguna especie fúngica, este hecho quedó demostrado con el fracaso de las repoblaciones con pino que se hicieron en Puerto Rico durante las décadas centrales de este siglo, (años 30-60). Los hongos (unas 5.000 especies) que se asocian con la casi totalidad de las especies forestales de las zonas templadas del planeta, pertenecen a las clases de los ascomicetos y de los basidiomicetos, y son a los que vamos a prestar nuestra atención, puesto que presentan un mayor interés tanto desde el punto de vista micológico, como desde el económico al producir cuerpos fructíferos, ( Boletus, Amanita, Lactarius, Russula, Tuber, Terfecia, etc.) mientras que los hongos responsables de las endomicorrizas no producen carpóforos, aunque si tengan su importancia desde otros puntos de vista. La importancia económica de la producción de setas en nuestros bosques, no es desdeñable, ya que en muchos casos supera a los ingresos de la producción maderera, y en cualquier caso supone un complemento muy importante en la economía familiar de algunas zonas rurales.
Por último las ectendomicorrizas se definen por presentar afinidades con los dos tipos de micorrizas vistos con anterioridad.

Los hongos micorrícicos en general, y los ectomicorrícicos en particular realizan diversas aportaciones positivas a las plantas con las cuales se asocian, entre las que destacamos:

Absorción de agua y nutrientes: Es evidente que el hongo con su larga red de filamentos es capaz de explorar mayor volumen de terreno y de absorber mayor cantidad de agua y de sales minerales, especialmente de fósforo que suele presentarse en forma de sales muy insolubles difícilmente aprovechables por los pelos absorbentes de las raíces de las plantas ectomicorrícicas, con lo que estas presentan un mayor grado de tolerancia a los suelos con baja fertilidad y a las condiciones de extrema sequedad.

Producción de reguladores de crecimiento: Los hongos ectomicorrícicos producen diversas hormonas como auxinas, fitoquininas, y otros compuestos que afectan positivamente al desarrollo de la planta micorrizada, (movilización de nutrientes, iniciación de la suberización, iniciación del crecimiento de las raíces después de la parada invernal, etc.).

Protección contra enfermedades: Existen diferentes mecanismos por los que pueden llegar a actuar las micorrizas contra los diversos agentes patógenos; en primer lugar se podría considerar que antes que nada actúan como una barrera física, impidiendo que en el lugar ocupado por ellas se instale cualquier otro agente perjudicial. Otro mecanismo es la producción compuestos fungiestáticos y antibióticos que pueden eliminar al patógeno en caso de que consiguiera instalarse. Aunque tal vez, el efecto más importante sea el aumento de la tolerancia de la planta contra los patógenos como consecuencia de los cambios fisiológicos causados por la simbiosis micorrícica en la planta.

Un dato importante a tener en cuenta es el hecho de que el cortejo de hongos micorrícicos que acompañan a las diferentes especies forestales varía con al edad de los árboles. En general podemos decir que las especies fúngicas con un mayor interés gastronómico y económico: Amanita caesarea, Boletus del grupo edulis, Lactarius deliciosus, etc. aparecen cuando los árboles de las especies forestales con las que micorrizan han superado las fases iniciales de su desarrollo. En estas fases iniciales los hongos que podemos encontrar, y que coinciden con los usados para micorrizar en los viveros son: Laccaria bicolor, Laccaria laccata, Suillus granulatus, Suillus luteus, Thelefora terrestris, diversas especies del genero Rhizopogon, etc.
A continuación vamos a ver las especies de hongos que se asocian con las principales especies arbóreas de las masas forestales de la península:
Encinares: La encina es una especie indiferente edáfica, y por lo tanto el cortejo fúngico que la acompaña variará dependiendo de que el sustrato sobre el que vegeta sea ácido o básico. En suelos ácidos es frecuente encontrarla asociada a Amanita phalloides, Boletus aereus, Leccinum lepidus, Entoloma eulividum, Lepista nuda, etc. En sustrato básico la especie fúngica más importante, por su valor económico, que hallamos micorrizada con la encina es Tuber melanosporum, la apreciada trufa negra, aunque podemos encontrar otras como Amanita ovoidea, Lepista personata, etc.
Robledales: Vamos a incluir las tres especies de robles que tienen un cortejo fúngico similar por contar con apetencias ecológicas semejantes, (Quercus robur, Q. Petraea, y Q. pyrenaica). Es frecuente encontrar asociadas a estas especies Boletus reticulatus, Boletus aereus, Russula virescens, Russula aurata, Lactarius piperatus, etc.
Hayedos: En los hayedos podemos descubrir hongos que también están asociados a otras frondosas, e incluso con resinosas, como es el caso de Boletus edulis, Amanita rubescens, etc., pero podemos encontrar especies de hongos que son exclusivas de los hayedos como Russula ionoclora, Lactarius blennius, etc.
Abedulares: Los abedulares establecen micorrizas con una serie de hongos, que no se asocian con ninguna otra especie, y por ello revisten una especial importancia desde el punto de vista ecológico. Entre estas especies podemos citar varios taxones de Lactarius ( Lactarius necator, Lactarius torminosus, etc), Leccinum oxydabilis, Leccinum scabrum, etc.
Pinares: En España tenemos varias especies de pinos que tienen apetencias ecológicas diferentes, así por ejemplo, Pinus sylvestris, P. pinea, P. pinaster, P. uncinata prefieren suelos silíceos, mientras que P. nigra y P. halepensis habitan sobre terrenos calizos. Por otra parte unos requieren precipitaciones medias o elevadas como P. sylvestris y P. uncinata y otros como el P. halepensis se conforma con menos de la mitad de los anteriores. Lo mismo ocurre en cuanto a sus preferencias altitudinales. Todo esto hace que no podamos generalizar en cuanto a la asociación de unas determinadas especies de hongos con la generalidad de las especies de pinos que crecen de forma espontanea en la península ibérica. No obstante, vamos a señalar algunas particularidades. Mientras es normal encontrar Lactarius deliciosus asociado a P. Sylvestris y P. pinaster, hay menos probabilidades de encontrar Lactarius sanguifluus, sin embargo las posibilidades de hallar esta última especie ligada a P. nigra y P. halepensis son mayores. Lo mismo ocurre con numerosas especies de los géneros Suillus, Boletus, Xerocomus, Russula, etc.
Choperas y saucedas: Estas especies se caracterizan por tener unos requerimientos de humedad edáfica superiores a las que hemos tratado hasta ahora, lo que ocasiona que sus masas se encuentren alineadas a las corrientes de agua, y por ello, se denominen "bosque de ribera" o "bosques galería". Entre los taxones que sólo fructifican en este hábitat, podemos considerar como más representativos a Lactarius controversus y Leccinum rufus.

Amanita phalloides. Micorrícico: encinares.

# data[].attributes.attachment_link.title
Los hongos parásitos | Biología | viven sobre tejidos vivos | Wikisabio

# data[].attributes.attachment_link.description
Los hongos parásitos. Son los que se desarrollan y llevan a cabo su existencia sobre tejidos vivos, sea cual sea su origen. Dentro de estos, los que son capaces de crecer y desarrollarse sobre materia orgánica muerta, ya sea de forma natural, o en cultivos artificiales reciben el nombre de parásitos facultativos, lo que implica que este tipo de hongos desde el punto de vista nutritivo es saprófito, aunque ecológicamente se comporten como parásitos.

# data[].attributes.body
A partir del minut 1:12

# data[].attributes.attachment_link.description
Un pequeño video informativo del efecto de la levadura en el pan y su historia.

# data[].attributes.attachment_link.description
¿Cómo coger setas y ser respetusos con el medio ambiente? Os damos las claves en este vídeo.

# data[].attributes.attachment_link.title
EL MILAGRO DE ALEXANDER FLEMING: PENICILINA Y CHURCHILL

# data[].attributes.attachment_link.title
Alexander Fleming y la penicilina | Grandes historias de la ciencia | CIEN&CIA 3x01

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ELS FONGS METZINOSOS

A vegades hom esposa a pensar i es pregunta com els bolets, amb unes característiques tan similars els uns amb els altres, alhora poden ser tan diferents. Un són uns comestibles exquisits, d'altres contenen un verí tòxic, o a vegades mortal. Curiosament, dins l'argot boletaire popular no existeixen bolets comestibles o metzinosos, sinó que o són bons o són dolents. Ambdues classes neixen i es desenvolupen al bosc i necessiten la planta superior per alimentar-se. Pe això conèixer quin és el bo i el dolent es presenta com una tasca molt difícil per a quin no els sap diferenciar. A vegades la diferència entre les dues espècies és tant subtil que cal recórrer ala química i a bons microscopis per poder-los identificar.

Tampoc l'olor el sabor o l'aspecte dels bolets són detalls definitius per identificar-los. Hi ha bolets bons que tenen un sabor acre o resinós i d'altres són picants. Ni ha d'altres de metzinosos que realment tenen un flaire agradable, com és el cas de la Farinera borda (Amanita phalloides), que en cru té un agradable olor a farina fresca i té un gust agradable, en canvi és un bolets metzinós mortal. Curiosament, dins l'argot boletaire popular no existeixen bolets comestibles o metzinosos, sinó que o són bons o són dolents.

També antigament es creia que tots aquells bolets que canviaven de color en trencar-los o tallar-los eren dolents, però hi han algunes espècies del gènere boletus que viren a verd o blau en tocar la seva car i, per contra, són perfectament comestibles.

Antigament hi havia la creença de que per saber si els bolets són bons, s'havien de bullir primer amb dos o tres grans d'all, i si aquest es tornaven negre s'havien de desestimar. També deien deien que en lloc dels alls s'havia deposar una cullereta de plata, amb la seguretat de que els bolets tòxics la tornaven negre, cosa que no té cap fonament ja que la mortal farinera borda no l'ennegreix i, en canvi el rossinyol (Cantharellus cibarius) que és un bolet de reconeguda comestibilitat, si. Hi ha espècies de bolets que tenen un alt contingut en sofre, ,per aquest motiu i no per cap altre enfosqueixen els estris de plata).

S'ha de pensar que no hi ha cap mètode pel qual popularment es pugui pretendre distingir els bolets bons dels que no ho són. L'única consigna vàlida es que si dubtem davant d'un bolet sospitós abstenir-vos de collir-lo, i sobretot conèixer bé les les espècies de bolets metzinosos que creixen al nostre país.

PRINCIPALS BOLETS TÒXICS

Amanita Phalloides Vaill. ex Fr.

Català: Farinera borda

Possibilitat de confusió amb les Amanites blanques que són comestibles.
En aquest tipus de bolet els símptomes són tardans; per això l'emmetzinament s'agreuja, ja que la toxina ha passat totalment a la sang. Els primer efectes es presenten entre les deu i les quaranta-vuit hores; malestar general, trastorns estomacals acompanyats de vòmits i còlics dolorosos, suor freda, molta set i fredor a les extremitats. La víctima presentarà greus lesions en tots els òrgans especialment al ronyó i fetge. Junt amb les seves variants blanques Virosa i Verna és un dels bolet que ha causat més estralls.

Amanita verna Lamb. ex Fr.

Català: Cogomassa

El nom d'aquest bolet (verna) indica que neix a la primavera, però també ho fa a la tardor. És tòxic mortal, igual que l' Amanita phalloides, les seves característiques morfològiques són iguals

Amanita muscaria Linn ex Fr.

Català: Reig bord, oriol foll

Possibilitat de confusió amb l' Amanita caesarea (Ou de reig). Igual que l' Amanita pantherina, provoca una intoxicació neurotròpica, què afecta al sistema nerviós, amb taquicàrdia, trastorns de la vista, eufòria, atacs de follia, i visions fantàstiques entre d'altres. Els efectes de l'intoxicació apareixen al cap una mitja hora després de l'ingestió, amb pesadesa d'estómac i vòmits. En vomitar l'individuo es queda força relaxat i l'envaeix una gran somnolència. No acostuma a ser mortal, tot dependrà de l'organisme de la persona

Amanita pantherina D.C. ex Fr.

Català: Pixacà.

Els seus efectes són els mateixos que produeix l'Amanita muscaria

Cortinarius orellanus (Fr.) Fr.

Català: Cortinari de muntanya

És un bolet molt perillós. Provoca intoxicacions similars a l'Amanita phalloides, encara que el principi tòxic que provoca l'intoxicació és diferent i s'anomena orellanina. És un bolet molt enganyós, ja que el verí actua al cap de dotze o tretze dies després de la seva ingestió, afectant principalment al fetge i als ronyons als que provoca formes molt greus de necrosi, quasi sempre amb la mort de la persona intoxicada.
Als anys 50 aquest fong fou el responsable d'ocasionar més d'un centenar de morts a Polònia.

Boletus satanas Lenz

Català: Matagent

La ingestió d'aquest bolet causa una Intoxicació gastrointestinal. Aquest bolet sense ésser mortal, provoca greus intoxicacions que afecten a la mucosa gàstrica. Afortunadament això fa que el mecanisme de defensa natural, faci que sigui expulsat immediatament de l'organisme, abans de provocar danys més greus. Les seves característiques tan singulars fan que sigui difícil la seva confusió. Quan l'exemplar és vell, fa un olor molt desagradable que recorda a l'orina.

Lactarius scrobiculatus (Scop. ex Fr.) Fr.

Català: Pinetell bord

Intoxicació gastrointestinal. Aquest fong provoca una irritació que actua sobre la mucosa gàstrica, provocant vòmits i diarrea. Afortunadament tot s'acaba aquí, i el pacient queda guarit al cap de dos o tres dies de repòs i dieta adequada.
És el bolet que ha enganyat a molts boletaires profans, en confondre'l amb el pinetell ( Lactarius deliciosus), però aquest és més de color de pastanaga.

I nocybe patouillardi Kün

Es un bolet que pot arribar a fer els 8 cm de diàmetre com a màxim. La seva carn és inodora, lleugerament picant. El trobarem als boscos mixtes, a pacs i jardins, cap a finals de l'estiu i la tardor. La seva intoxicació es manifesta per suors persistents, diarrees, trastorns respiratoris i baixada de la pressió arterial. Encara que la seva intoxicació sigui considerada la majoria de vegades el pacient es recupera en 3-4 setmanes de tractament.

Lepiota helveola Quélet

Pràcticament té l'aspecte d'una Coloma o Apagallums ( Macrolepiota procera), però en petit. Forma part de les Lepiota BrunoIncarnata, en que totes són metzinoses. De mida petita, pot fer els 2-8 cm. d'alçada. La seva carn es torna rogenca en trencar-la. Provoca intoxicacions molt semblants a l' Amanita phalloides. Aquest fong fou el causant de vàries intoxicacions mortals a Catalunya durant els anys 1986 i 1987, en que els intoxicats havien collit els exemplars de fongs a uns jardins públics. Cal no collir mai espècies de Lepiota de mida petita.

Omphalotus olearius (DC ex Fr)

Català: Bolet d'oliu

Aquest bolet creix principalment sobre oliveres, també sobre alzines, encara que aquest té un aspecte més groguenc com la il·lustració. És un bolet realment tòxic, provoca trastorns de tipus gastrointestinals severs. La seva carn fa una olor bona i agradable i és de sabor dolç. neix durant la primavera i la tardor, especialment en èpoques de pluja, on acostuma a ser molt abundant. Creix en nombrosos grups d'individus units per la base del peu.

Gyromitra esculenta (Persoon) Fr.

Català: Bolet de greix

La Gyromitra esculenta havia estat fins no fa masses anys, un bolet de bona comestibilitat. Malgrat tot, s'ha demostrat que la seva ingestió en cru pot resultar mortal. El seu capell té forma que recorda al cervell, amb moltes protuberàncies sinuoses que cobreixen tota la seva superfície. Creix durant la primavera a boscos de pins i avets i voreres de camins. Malgrat que hi ha qui el consumeix una vegada dessecat, és recomanable rebutjar-lo.

# data[].attributes.attachment_link.description
ELS FONGS METZINOSOS A vegades hom esposa a pensar i es pregunta com els bolets, amb unes característiques tan similars els uns amb els altres, alhora poden ser tan diferents. Un són uns comestibles exquisits, d'altres contenen un verí tòxic, o a vegades mortal.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El poble català de sempre ha esta un poble micòfil i micòfag. La seva gent ha après a apreciar els bolets, a conèixer-los, a buscar-los, a vendre'ls, a regalar-los i a menjar-los. Si en fem consum no és pas pel seu esc`ss valor nutritiu i vitamínic que puguin aportar, ni tampoc com una solució efectiva davant un brot de fam. Més aviat ho fem per la seva peculiar càrrega emotiva que representa tot el procés, des que es cullen fins a que es consumeixen i es conserven.

Amanita Caesarea (Scop. ex F.) Pers. ex Schw.

Català: Ou de reig, reig

El reig és un bolet amb més fama i tradició històrica. Tal com el seu nom indica, en temps dels romans fou el bolet preferits pels cèsars. La carn és molt suau i exquisida. Quan està en època de creixement és de color blanc i té forma d'ou. El reig surt des de d'agost fins octubre, a boscos de planifolis, com suredes, castanyers i alzinars. Cal no confondre aquests bolet amb el reig bord que és tòxic, caracteritzat per tenir una mena de berrugues o puntets blancs damunt del barret, i el peu i les làmines de color blanc, en lloc del bonic color groc daurat que té l'ou de reig.

Boletus aereus (Bull ex Fr)

Català: Sureny fosc, Ciureny, Cep

Existeixen altres espècies semblants que també reben el nom de cep, tots comestibles excel·lents, com Boletus aereus, o Boletus aestivialis. Té el barret de color marró, vellutat. A sota el barret en lloc de làmines porta una mena de porus petits de tonalitat groguenca. El peu acostuma a ser més gruixut a la base. La seva carn és suau, i no canvia de color en tallar-la. Tallat a llesques i assecat, permet de conservar-lo bé. El trobarem des de setembre fins a novembre a rouredes, castanyers i fagedes, també als avets d'alta muntanya.

Calocybe gambosa (Fr.) Donk

Català: Moixernó, Bolet de Sant Jordi

A molts llocs de Catalunya, quan es parla del moixernó, la majoria el confon amb un bolet petit que es comercialitza assecat. I és que impròpiament s'ha donat el nom de moixernó al cama-sec, quan en realitat es tracta de bolets ben diferents. Acostuma a créixer pels voltants de Sant Jordi, a prats de muntanya de les serralades pirenen-ques. És fàcilment localitzable pel seu color blanc que contrasta amb l'herba del prat formant erols, cada any al mateix lloc. Té la propietat d'enfosquir l'herba dels erols, degut a la seva aportació de nutrients.

Cantharellus cibarius/Fr.)

Català: Rossinyol, Vaqueta

El rossinyol és un bolet molt popular i conegut. La seva carn dura i compac-ta quasi mai es corca. Te el color del rovell de l'ou i pren formes molt variables, segons l'hàbitat on es desenvolupa. Sota el barret en lloc de làmines o porus, hi trobarem una mena de plecs que baixen del barret cap el peu, donant al bolet en si de que tot és una peça. Generalment El trobarem en grups de nombrosos individus a boscos de fulla plana, però també a sota les pinedes, des de la primavera fins a ben entrada la tardor. És un comestible excel·lent, ideal per fer-lo guisat i estofat.

Craterellus cornucopioides Per.

Català: Trompeta, Trompeta de morts

Les trompetes són bolets que es reconeixen amb molta facilitat, pricipalment pel seu aspecte fúnebre, i perquè tenen l'aspecte de trompeta o corn. Parlar del seu barret és impossible, ja que com hem dit tot ell té l'aspecte d'una trompeta o embut. És totalment buit per dins, de dalt a baix. A la part posterior a mena de làmines porta una mena de venositats prominents. La carn és molt escassa i molt elàstica. La trompeta és un bolet de tardor que creix als boscos de fulla caduca, en indrets força humits. Reduït a pols és un excel·lent aromatitzant per carns.

Hygrophorus russula (Schff.ex Fr.) Qué.

Català: Carlet, escarlet, Carlet vermelll

El Carlet sempre ha estat un bolet apreciat i conegut. Té un bolet molsut, cobert per una cutícula de color escarlata, amb petites taques més fosques. La seva carn és dura, un xic amargant, es corca amb facilitat. El carlet acostuma a sortir a mitjans d'octubre fins al novembre. El trobarem a boscos de fulla plana, especialment alzinar i rouredes. Malgrat que sigui considerats per algú com un comestible mediocre, resulta molt bo una vegada cuinat, ja que recull els gustos dels condiments. Ideal per conservar-lo amb sal.

Marasmius oreades (Bolt. ex Fr.) Fr.

Català: Cama-sec, Carrereta

El cama-sec és un petit bolet d'escassa consistència carnosa, però considerat un comestible de gran qualitat. És un bolet d'aroma intensa, i té la propietat d'evaporar l'aigua en temps de secà i re recollir-la de nou quan plou. El cama-sec creix abundant en llocs herbosos durant la primavera i la tardor. Als prats destaca fàcilment ja que acostuma a formar erols. El cama-sec,és el conegut i mal anomenat "moixernó" que es ven assecat envasat en bosses de plàstic, quan el moixernó (Calocybe gambosa), és un bolet ben diferent.

Tricholoma terreum (Schff. ex Fr.) Kumm.

Català: Fredolic, Negret

El fredolic és un dels bolets més tardans, ja que acostuma a créixer quan altres bolets han desapa-regut. És un dels pocs bolets que guanya en qualitat després d'haver patit alguna gelada, tal com passa amb algunes verdures. La seva carn és fràgil i delicada amb un olor suau a fong. Està considerat un comestible excel·lent. És ideal pe fer-lo estofat i guisat. El trobarem a començaments de novembre, fins ben entrat el gener, en grups nombrosos sota pinedes de muntanya, sovint, enterrat entre les agulles del pi

Agaricus campestris (Lenz) ex Fr.

Català: Camperol, Terrerol

Cap a finals de l'estiu i durant la tardor, tindrem l'oportunitat de trobar aquest bolet. Creix a camps adobats, entre el prats i a les clarianes dels boscos, sovint forma erols. És molsut i estilitzat, de color blanc, amb petites escames amarronades al capell. Les làmines són rosades i es tornen de color marró amb l'edat. Cal de no confondre'l amb el xampinyó bord (Agaricus xanthoderma), que és lleugerament tòxic, però aquest es taca de color groc sofre amb el tacte, i desprèn un fort olor a tintura de iode.

Higrophorus limacinus Scopoli

Català: Llenega, Llenegall

La llenega te una capa de gluten transparent, una mena de mocs a la part del capell i a la base del peu, com la majoria del gènere hygrophorus. Neix als boscos de coníferes, durant la tardor i al principi de l'hivern. Està considerat com un comestible excel·lent, encara que alhora de cuinar-lo caldrà treure aquesta cutícula llefiscosa, sinó dona a l'àpat una textura que per a molts pot ser desagradable, encara que hi ha qui diu que no s'ha de treure. Molt adequat per fer-lo guisat o estofat amb carn.

Morchella rotunda (per. ex Fr)

Català: Rabassola, Múrgola

La rabassola és un bolet bastant estrany, doncs té el capell reticulat semblant a un rusc d'abelles. És un comestible molt preuat. Encara que sigui considerat un comestible bo, cal consumir els exemplars més joves, i mai s'ha de menjar cru. Tot i així, s'ha de menjar amb moderació, ja que pot ser perjudicial si en mengem repetides vegades en poc temps. És un bolets difícil de trobar, neix de forma desordenada de maig fins a juny als indrets menys insospitats, voreres de camins, boscos cremats, terres remogudes.

# data[].attributes.attachment_link.description
El poble català de sempre ha esta un poble micòfil i micòfag. La seva gent ha après a apreciar els bolets, a conèixer-los, a buscar-los, a vendre'ls, a regalar-los i a menjar-los. Si en fem consum no és pas pel seu esc`ss valor nutritiu i vitamínic que puguin aportar, ni tampoc com una solució efectiva davant un brot de fam.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Els fongs ( Fungi) són un regne d' organismes de cèl·lules eucariotes, de digestió externa i que inclou tant organismes unicel·lulars, com els llevats i les floridures, com pluricel·lulars, els quals produeixen un cos fructífer que coneixem com bolet. Els fongs, també anomenats eumicots ("fongs autèntics" o "eumicets"), formen un grup monofilètic que és filogenèticament diferent dels mixomicets i els oomicets, morfològicament similars. Els fongs són organismes heteròtrofs que posseeixen una paret cel·lular quitinosa, i la majoria d'espècies creixen en forma de filaments multicel·lulars anomenades hifes, que formen un miceli; algunes espècies també creixen com a cèl·lules individuals. La reproducció sexual i asexual dels fongs se sol fer mitjançant espores, sovint produïdes en estructures especialitzades o en fructificacions. Alguns han perdut la capacitat de formar estructures reproductives, i es propaguen únicament per creixement vegetatiu. Els llevats, floridures i bolets són exemples de fongs. La disciplina de la biologia que estudia els fongs és la micologia, i sovint se la considera part de la botànica, tot i que els fongs són més propers als animals que a les plantes.

Presents arreu del món, la majoria de fongs són en gran part invisibles a ull nu, i viuen principalment al sòl, en matèria morta, i com a simbionts de plantes, animals o altres fongs. Tenen un paper essencial als ecosistemes a l'hora de descompondre matèria orgànica i són indispensables en els cicles i intercanvis dels nutrients. Els fongs poden esdevenir perceptibles quan fructifiquen, o bé com a bolets o com a floridures. Des de fa molt de temps se'ls ha utilitzat com a font directa d'aliment, com ara els bolets i les tòfones, així com en la fermentació de diversos productes alimentaris, com ara el vi, la cervesa o la salsa de soia. Més recentment, s'utilitzen els fongs com a font d' antibiòtics utilitzats en la medicina, i diversos enzims, com ara cel·lulases, pectinases i proteases, importants per usos industrials o com a ingredients actius de detergents. Moltes espècies produeixen compostos bioactius anomenats micotoxines, com ara alcaloides i policètids, que són tòxiques per als animals, incloent-hi els humans. Les fructificacions d'algunes espècies tenen un ús recreatiu o en cerimònies tradicionals, com a font de compostos psicotròpics. Els fongs són patògens importants d'humans i altres animals, i les pèrdues degudes a malalties dels conreus (com ara la fallada de l'arròs) o la putrefacció d'aliments poden tenir un gran impacte sobre el subministrament d'aliments i les economies locals.

El regne dels fongs abasta una enorme diversitat de tàxons amb diferents tipus d'ecologia, estratègies de cicles de vida i morfologies, des de fongs aquàtics unicel·lulars com ara els quítrid fins als bolets de gran mida. Tanmateix, no se sap gaire cosa sobre la biodiversitat real dels fongs, que s'ha calculat a entre 1,5 i 5 milions d'espècies, de les quals s'han classificat formalment un 5%. Des de les obres taxonòmiques pioneres de Carl von Linné, Christian Hendrik Persoon i Elias Magnus Fries als segles xviii i xix, els fongs han estat classificats segons la seva morfologia (per exemple, caràcters com ara el color de les espores o trets microscòpics) o fisiològics. Els avenços en genètica molecular han permès l'aplicació d' anàlisis d'ADN a la taxonomia, cosa que a vegades ha tingut resultats que divergeixen de les classificacions històriques basades en la morfologia i altres caràcters. Estudis filogenètics publicats a l'última dècada han contribuït a remodelar la classificació del regne dels fongs, que se subdivideix en un subregne, set divisions i deu subdivisions.

El terme català "fong" es deriva directament del llatí fungus, que significa 'bolet', que ja va ser utilitzat per Horaci i Plini. Al seu torn, fungus deriva de l' ètim grec sfongos/σφογγος ('esponja'), en referència a les estructures i la morfologia macroscòpiques dels bolets i les floridures, i aquesta arrel també s'utilitza en altres llengües (com l' alemany Schwamm ('esponja'), Schimmel ('floridura'), o Schwammerl per alguns tipus de bolets). Es creu que l'ús de la paraula " micologia" (que deriva del grec mikes/μύκης, 'bolet', i logos/λόγος, 'discurs') per referir-se a l'estudi científic dels fongs s'originà el 1836 amb el naturalista Miles Joseph Berkeley a la seva obra The English Flora of Sir James Edward Smith, Vol. 5.

El regne dels fongs es caracteritza per una sèrie de trets, alguns dels quals són compartits amb altres organismes, mentre que d'altres els són exclusius:

Característiques compartides

Amb la resta d'eucariotes: els fongs són eucariotes, és a dir, les seves cèl·lules contenen un nucli envoltat per una membrana i dotat de cromosomes. Les cèl·lules contenen orgànuls citoplasmàtics envoltats per una membrana, així com ribosomes del tipus 80S. Els fongs presenten una varietat característica de carbohidrats solubles i compostos d'emmagatzematge, com el mannitol i altres poliols, trehalosa i glicogen, l'últim dels quals també ocorre en els animals.

Amb els animals: Als fongs els manquen els cloroplasts i són organismes heteròtrofs. Necessiten compostos orgànics preformats com a font d'energia, així com esquelets de carboni per a la síntesi orgànica.

Amb les plantes: Els fongs tenen paret cel·lular i vacúols. Es reprodueixen tant sexualment com asexualment i, de la mateixa manera que els grups basals de plantes (com les falgueres i les molses), produeixen espores. De manera similar a les molses i les algues, els fongs tenen típicament un nucli haploide.

Amb els procariotes: com en alguns bacteris, la biosíntesi de l'aminoàcid L-lisina es fa per la ruta de l'α-aminoadipat.

Característiques exclusives

Els fongs solen créixer en forma d'hifes, que s'estenen a l'extrem. Aquesta forma de creixement apical és compartida amb els oomicets, d'estructura similar, i contrasta amb la d'altres organismes filamentosos, com les algues verdes filamentoses, que creixen mitjançant divisions cel·lulars repetides dins una cadena de cèl·lules (creixement intercalar).

Algunes espècies creixen com a llevats unicel·lulars que es reprodueixen per gemmació, i els fongs dimòrfics poden canviar d'una fase de llevat a una d'hifa en resposta a les condicions ambientals.

La paret cel·lular fúngica conté glicans que també es donen en les plantes, però també quitina, que no existeix en el regne vegetal, però sí a l'exoesquelet dels artròpodes. En contrast amb les plantes i els oomicets, la paret cel·lular fúngica manca de cel·lulosa.

Les hifes fúngiques poden tenir diversos nuclis dins de cada compartiment, i molts llevats gemmants són diploides.

Els fongs tenen una distribució global, i creixen en una gran varietat d'hàbitats, inclosos els deserts, medis hipersalins, la mar profunda, en roques, i en condicions de temperatura extremament baixa o alta. Són capaços de sobreviure als intensos rajos ultraviolats i la radiació còsmica presents durant un viatge espacial. La majoria creixen en medis terrestres, però algunes espècies viuen parcialment o exclusiva en hàbitats aquàtics. Per exemple, el fong quítrid Batrachochytrium dendrobatidis (un dels responsables del declivi global en les poblacions d' amfibis) passa part del seu cicle vital com a zoòspora mòtil, cosa que li permet d'impulsar-se per l'aigua i penetrar en la pell d'un hoste amfibi.

Els fongs, juntament amb els bacteris, són els principals descomponedors de matèria orgànica en molts dels ecosistemes d'arreu del món, si no tots. Basant-se en observacions de la ràtio del nombre d'espècies fúngiques i d'espècies vegetals en medis selectes, s'ha estimat que el regne dels fongs deu comprendre aproximadament 1,5 milions d'espècies, 70.000 de les quals han estat descrites formalment per taxonomistes; tanmateix, l'abast real de la diversitat dels fongs encara és desconegut. Fins fa poc, les espècies fúngiques eren descrites basant-se principalment en característiques morfològiques, com ara la mida i la forma de les espores o fructificacions, i el concepte d' espècie biològica. L'aplicació de recursos moleculars, com ara la seqüenciació d'ADN i l'anàlisi filogenètica, per a estudiar la diversitat, ha millorat significativament la resolució i ha reforçat les estimacions de la diversitat genètica al si de diversos grups taxonòmics.

Una floridura cobrint un préssec en descomposició al llarg de sis dies. Els fotogrames foren presos amb dotze hores de diferència, aproximadament.

Tot i que els fongs formen part del clade dels opistoconts, totes les divisions tret dels quitridiomicets han perdut el flagel posterior. Els fongs són inusuals entre els eucariotes pel fet de tenir una paret cel·lular que, a part de glicans (com el β-1,3-glicà) i altres components típics, conté el biopolímer quitina.

La majoria de fongs creixen en forma d'estructures microscòpiques filamentoses anomenades hifes i un assemblatge d'hifes entreteixides i interconnexes rep el nom de miceli. Les hifes poden ser septades, és a dir, dividides en compartiments separats per un septe, i cada compartiment conté un o més nuclis; o poden ser cenocítiques, és a dir, que manquen de compartimentalització hifal. Tanmateix, els septes tenen porus, com ara els doliporus dels basidiomicets, que permeten el pas del citoplasma, els orgànuls i a vegades els nuclis. Les hifes cenocítiques són bàsicament supercèl·lules multinucleades. Algunes espècies han desenvolupat estructures especialitzades per absorbir nutrients d' hostes vivents; en són exemples els haustoris dels paràsits vegetals de la majoria de divisions i els arbúsculs de diversos fongs micorrizals, que penetren a les cèl·lules de l'hoste per consumir-ne nutrients.

Els micelis fúngics poden esdevenir visibles macroscòpicament, per exemple, com a anells concèntrics sobre algunes superfícies, com ara parets humides, i altres substrats, com el menjar caducat, i se'ls anomena vulgarment i genèrica floridures; els micelis que creixen en medis d' agarosa en plaques de Petri al laboratori solen denominar-se colònies, i presenten formes i colors de creixement macroscòpic característics, degut a les espores o la pigmentació.

Les estructures especialitzades importants en la reproducció sexual són els apotecis, els peritecis i els clistotecis en els ascomicets, i les fructificacions dels basidiomicets i alguns ascomicets. A vegades, aquestes estructures reproductives poden créixer fins a grans mides, i són conegudes com a bolets.

El creixement en forma d'hifes filamentoses a sobre o a dins de substrats sòlids o de cèl·lules individuals en medis aquàtics està adaptat per una extracció eficient de nutrients d'aquests medis, car aquestes formes de creixement tenen un alt ràtio superfície-volum. Les hifes estan adaptades específicament per créixer en superfícies sòlides i dins de substrats, i poden exercir una força mecànica penetrativa important. El patogen vegetal Magnaporthe grisea forma una estructura anomenada apressori, dissenyada específicament per penetrar teixits vegetals. La pressió generada per l'apressori, dirigida directament contra l' epidermis vegetal, pot superar 8 MPa (80 bars). El fong filamentós Paecilomyces lilacinus utilitza un mètode similar per penetrar els ous de nematodes paràsits de les plantes. La generació d'aquestes pressions mecàniques és el resultat d'una interacció entre processos fisiològics que incrementen la turgència intracel·lular mitjançant producció d' osmolits com ara glicerol, i la morfologia de l'apressori. Aquestes adaptacions morfològiques estan complementades per enzims hidrolítics secretats al medi per digerir les molècules orgàniques grans, com ara polisacàrids, proteïnes, lípids i altres substrats orgànics en molècules més petites que després es poden absorbir com a nutrients.

Tradicionalment, els fongs són considerats heteròtrofs, organismes que depenen del carboni fixat per altres organismes pel seu metabolisme. Els fongs han desenvolupat una versatilitat metabòlica destacable que els permet utilitzar una gran varietat de substrats orgànics per créixer, incloent-hi nitrats, amoníac, acetats o etanols. Algunes espècies semblen ser capaces d'utilitzar el pigment melanina per extreure energia de la radiació ionitzant, com ara els rajos gamma, per un creixement radiotròfic. Aquest procés pot ser similar a la fixació de CO₂ mitjançant reaccions anapleròtiques amb la llum visible, però utilitzant radiació ionitzant com a font d'energia.

Els 10 fongs més perjudicials per a les plantes segons el resultat d'una enquesta duta a terme a 495 investigadors de tot el món, publicada a la revista científica Molecular Plant Pathology, són:

Magnaporthe oryzae, patogen de l'arròs.

Botrytis cinerea, patogen generalista però també útil en algunes vinificacions.

Puccinia spp. (gènere) produeix el "rovell" en poàcies.

Fusarium graminearum, patogen generalista.

Fusarium oxysporum, patogen generalista.

Blumeria graminis, patogen de les poàcies.

Mycosphaerella graminicola, patogen, entre altres de les poàcies.

Colletotrichum spp. (gènere), patogen, entre d'altres, de fruites i plantes medicinals.

Ustilago maydis o "carbó del blat de moro", tanmateix es fa servir com a model per estudiar la immunitat molecular de les plantes i els processos infecciosos.

Melampsora lini, patogen del lli, tanmateix es fa servir com a model per estudiar la immunitat molecular de les plantes i els processos infecciosos.

Polyporus squamosus

La reproducció dels fongs és complexa, reflectint l'heterogeneïtat d'estils de vida i genètica dins d'aquest regne d'organismes. Molts es reprodueixen sexualment o asexualment, segons les condicions del medi. Aquestes condicions engeguen programes de desenvolupament genèticament determinats que causen l'expressió d'estructures especialitzades per la reproducció sexual o asexual. Aquestes estructures contribueixen tant a la reproducció com a la disseminació eficient de les espores o propàguls portadors d'espores.

La reproducció asexual mitjançant espores vegetatives o fragmentació micelial és comuna; manté poblacions clonals adaptades a nínxols específics, i permet una dispersió més ràpida que la reproducció sexual. En el cas dels "fongs imperfectes", o deuteromicets, que manquen de cicle sexual, és l'únic mitjà de propagació.

La reproducció sexual amb meiosi es dona en totes les divisions de fongs. Difereix en molts aspectes de la reproducció sexual dels animals i les plantes. També hi ha diferències entre els grups de fongs, i se les ha utilitzat per diferenciar espècies basant-se en diferències morfològiques en les estructures sexuals i les estratègies reproductives. També es poden utilitzar creuaments experimentals entre aïllaments fúngics per identificar espècies basant-se en el concepte d' espècie biològica. Els grups principals de fongs havien estat determinats inicialment basant-se en la morfologia de les seves estructures sexuals i espores; per exemple, les estructures portadores d'espores, els ascs i els basidis, es poden utilitzar per identificar ascomicets i basidiomicets, respectivament. Algunes espècies poden tenir sistemes d'incompatibilitat vegetativa que només permet l' aparellament entre individus de tipus d'aparellament oposats, mentre que d'altres s'aparellen i es reprodueixen sexualment amb qualsevol altre individu o amb si mateixes. Les primeres espècies són denominades heterotàl·liques i les últimes homotàl·liques.

La majoria de fongs tenen una etapa haploide i una de diploide al seu cicle vital. En els fongs que es reprodueixen sexualment, els individus compatibles es combinen per fusió cel·lular d'hifes vegetatives per anastomosi, necessària per a l'inici del cicle sexual. Els ascomicets i basidiomicets passen per una fase dicariòtica, en què els nuclis heretats dels pares no es fusionen immediatament després de la fusió cel·lular, sinó que romanen separats dins les cèl·lules hifals (vegeu Heterocariosi).

Les relacions filogenètiques no estan del tot consensuades. L'anàlisi genètica d'unes 200 espècies (2016) i altres estudis, però usant la nomenclatura moderna (2019), va donar el següent resultat:

Loron, C. C.; François, C.; Rainbird, R. H.; Turner, E. C.; Borensztajn, S.; Javaux, E. J. "Early fungi from the Proterozoic era in Arctic Canada" (en anglès). , 570, 2019, pàg. 232-235. DOI: 10.1038/s41586-019-1217-0.

# data[].attributes.attachment_link.title
Fongs - Viquipèdia, l'enciclopèdia lliure

# data[].attributes.attachment_link.description
Els fongs ( Fungi) són un regne d' organismes de cèl·lules eucariotes, de digestió externa i que inclou tant organismes unicel·lulars, com els llevats i les floridures, com pluricel·lulars, els quals produeixen un cos fructífer que coneixem com bolet.