# data[].attributes.headline
סיכום הדרכה בגלבוע

# data[].attributes.subject
סיכום הדרכה בגלבוע

# data[].attributes.attachment_link.title
הדרכה באזור הגלבוע

# data[].attributes.headline
מפת החלוקה ה N ההתיישבותי

# data[].attributes.subject
מפת החלוקה ה N ההתיישבותי

# data[].attributes.headline
נקודת פינוי - מסלול כתף שאול

# data[].attributes.subject
נקודת פינוי - מסלול כתף שאול

# data[].attributes.attachment_link.description
איתור עסקים מקומיים, הצגת מפות וקבלת הוראות נסיעה במפות Google.

# data[].attributes.headline
נקודת איסוף אוטובוסים ממסלול כתף שאול

# data[].attributes.subject
נקודת איסוף אוטובוסים ממסלול כתף שאול

# data[].attributes.attachment_link.description
איתור עסקים מקומיים, הצגת מפות וקבלת הוראות נסיעה במפות Google.

# data[].attributes.headline
ממני תראו וכן תעשו - הרצי הלוי וגדעון

# data[].attributes.subject
ממני תראו וכן תעשו - הרצי הלוי וגדעון

# data[].attributes.headline
העמק שלי - הגבעטרון

# data[].attributes.subject
העמק שלי - הגבעטרון

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
הגבעטרון | האלבומים הגדולים

# data[].attributes.attachment_link.title
Hagevatron |  עמק שלי - הגבעטרון - שרים מחוף לחוף

# data[].attributes.headline
העמק שלי - יצחק קינן, ביצוע גבעטרון

# data[].attributes.subject
העמק שלי - יצחק קינן, ביצוע גבעטרון

# data[].attributes.headline
גלעד לשבעה בני העמק שנפלו בקרב בנוריס

# data[].attributes.subject
גלעד לשבעה בני העמק שנפלו בקרב בנוריס

# data[].attributes.attachment_link.title
גלעד לשבעה בני העמק שנפלו בקרב בנוריס

# data[].attributes.headline
גלעד בגבעת יהנותן

# data[].attributes.subject
גלעד בגבעת יהנותן

# data[].attributes.attachment_link.title
גלעד בגבעת יהונתן

# data[].attributes.headline
יאנוש קורצ'אק

# data[].attributes.subject
יאנוש קורצ'אק

# data[].attributes.attachment_link.title
יאנוש קורצ'אק

# data[].attributes.headline
יאנוש קורצ'אק בעין חרוד

# data[].attributes.subject
יאנוש קורצ'אק בעין חרוד

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
יאנוש קורצ'ק (הנריק גולדשמיט בשמו הספרותי) 1878- 1942 .
יהודי פולני , רופא, סופר, פובליציסט, מחנך, הוגה ומנהל של בית היתומים בוורשה.
קורצ'אק חש עצמו כיהודי וכפולני ופעל למען קרוב לבבות בין הפולנים והיהודים. שפת האם שלו הייתה פולנית וזו הייתה השפה בה כתב ויצר. בשנות השלושים החל להתקרב לתנועה הציונית וללמוד עברית, שיתף פעולה עם כתבי העת של תנועות הנוער הציוניות והשתתף בסמינרים שלהם. קורצ'אק החל להעמיק את הקשר עם הציונות בעזרת קשריה של עוזרתו ויד ימינו בניהול בית היתומים - סטפה וילצ'ינסקה ובעזרת חניכיו בארץ ובעין חרוד בפרט. הוא עורך שני מסעות לארץ ישראל כדי "לספוג את העבר, למצוא נקודת משען להרהורים על ההווה ואף לגעת בעתיד".
קורצ'ק מגיע לביקור ראשון בארץ ב-1934 ושוהה בקיבוץ עין חרוד במשך כל הביקור. הוא מבקר פעם נוספת בארץ ישראל בשנת 1936 ומקדיש את הביקור להיכרות עם הארץ ויישוביה מהצפון עד לדרום. באוגוסט 1934 כותבת סטפה וילצ'ינסקה מכתב אל רבקה זביקלסקי- שמחוני ידידתה מעין חרוד ובו היא מבקשת לארח את יאנוש קורצ'ק בקיבוץ :

"קיראו נא בתשומת לב והשיבו תיכף: האם יוכל ד"ר קורצ'אק להתגורר מספר שבועות בעין חרוד? הוא מבקש באופן מוחלט לעבוד בבית התינוקות ולעשות שם את הכל לפי הצורך. מה שאינו יודע לעשות - ילמד וידע. עבודה בבית תינוקות או פעוטון ולא בגן ילדים, שהרי אינו יודע את השפה".
(מתוך כתבה של סטפה לרבקה זביקלסקי)

במכתב נוסף מבקשת סטפה:
"טוב היה ששמחוני יוכל לקבלו אין טוב ממנו לטיפול באורח כקורצ'אק"...
ואכן בעת ביקורו הראשון בארץ התארח קורצ'ק בביתם של הזוג שמחוני ולמד את אורחות הקיבוץ וענייני החינוך המשותף

"אל הדירה הקטנה ברחוב זלוטה שבווארשה, עולים במדרגות עץ נושנות. בחצר, הנראית מבעד לקמרון השער, ניקיון וסדר ושקט רב..... את דלת הבית פותחת אחות הדוקטור ( זה כינויו של קורצ'אק בפי מקורביו וחניכיו) - זקנה אצילה, בשמלה שחורה, פשוטה, ובת צחוק חמה בעיניה.
"ברוך הבא, ברוך הבא!" היא ממהרת לברכני. מעולם לא הצלחתי להקדימה בברכה. ובמאור פנים קוראת האישה אל החדר הפנימי, משכן אחיה: "דוקטור, האורח מארץ ישראל!"

חכם לב עם יאנוש קורצ'ק (זרובבל גלעד, איש עין חרוד / שיחה שלא תמה/ תשכ"ה /הוצאת הקיבוץ המאוחד)

כך מתחיל תיאורו של זרובבל את פגישותיהם בעת שליחותו בווארשה.
מדברי קורצ'אק, מספר זרובבל:
"אל תפנקו את הילדים. אל תהיו חוששים מן האכזריות שבמציאות. הן גם אתם אינכם מסתלקים ממנה - אם כן, מה, את הילדים לעטוף בצמר גפן? מן הראוי לתת לכל ילד להיכשל. אין דבר, לא ישבור את הראש. הוא ימצא את הנחוץ לו ביותר, את המתאים למזגו, לאפיו. כן לעזור, לבאר, לעודד, להרחיב דעת - אבל הילד עצמו יעבד, יעכל בביקורת שלו. בחוסן עצמי. ובעוז - קדימה".
" צריך שתהיה לכל אחד מהם ראיה חריפה, שמיעה חדה, ריחה דקה, תפישה מהירה, שרירים דרוכים, העזה, דמיון, יכולת ביצוע - לכאלה אנו צריכים! - המצויים בעברית סיפורים על גבישים ואלמוגים? על כוכבים? על מכונות ומפעלות גיבורים? על תיורים נועזים? יקראו הילדים הרבה, ישחקו הרבה. יטיילו בהרים, בעמקים. מן החרמון עד ים המלח..... כי בארץ ישראל אי אפשר שלא להאמין. אי אפשר בלא אמונה. שם, צריך לכן לבנות הכל אחרת מאשר אירופה - הכל בכנות, בבליטות, במוחשיות".

אומר קורצ'אק לזרובבל:
....."הילדים אצלכם אוהבים שעשועים? מה משחקים חביבים עליהם ביותר? - הכדור? אפנים? קביים? - מדוע אתם בעמק, (עמק חרוד) ממעיטים כל כך במשחקי עפיפון? חובה על כל ילד וילד, בעמק, שיהיה לו עפיפון! שהרי הרוח היא השולטת אצלכם על הגבעה בעין חרוד, ומדוע לא תנצלו זאת לטובתכם, להרחיב לבב ילדים, לשמחם, ..."
הימים ימי ערב מלחמת העולם השניה, זרובבל גלעד מתעד לחזור ארצה משליחותו בפולין והוא מסיים את סיפורו:

"הדוקטור קם מכיסאו, שוטט בחדר ופניו משולהבות. וכשהשתררה, לשעה קטנה, דממה סביבנו, דומה היה עלי, כי שומע אני הלמות לבבו... לפתע קרב, בהתעוררות, אל השולחן, גחן אל התיבה והוציא ממנה גליון נייר גדול, כתוב בכתב ידו, ותחבו לידי: "זאת לך ממני, למזכרת... הן אתה חוזר עכשיו לארץ ישראל, שא זאת עמך. מבוא הוא לספרי שעתיד אני לכתוב. בארץ אכתבנו, סע לשלום ואחריך אבוא... אני... ופתאום חבקני ונשקני על פי. - -"
תכניתו של קורצ'אק לחזור לארץ ולהתיישב בה נקטעה עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי הנאצים. סטפה, שכבר עלתה לארץ לעין-חרוד, חוזרת לוורשה לסייע לו בניהול בית היתומים בתקופה הקשה. קורצ'אק וסטפה נשארים בבית היתומים בוורשה עם חניכיהם, בראשם הלכו ויחד איתם קיפדו את חייהם בתאי המוות. קורצ'אק נרצח יחד עם חניכיו במחנה ההשמדה טרבלינקה.

# data[].attributes.attachment_link.title
בית שטורמן | יאנוש קורצ'ק

# data[].attributes.attachment_link.description
יאנוש קורצ'ק (הנריק גולדשמיט בשמו הספרותי) 1878- 1942 . יהודי פולני , רופא, סופר, פובליציסט, מחנך, הוגה ומנהל של בית היתומים בוורשה. קורצ'אק חש עצמו כיהודי וכפולני ופעל למען קרוב לבבות בין הפולנים והיהודים. שפת האם שלו הייתה פולנית וזו הייתה השפה בה כתב ויצר.

# data[].attributes.headline
אתר שירי יורם טהרלב

# data[].attributes.subject
אתר שירי יורם טהרלב

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
בשנת 1964 כתבתי את שירי הראשון את ואני והרוח. כתבתי אותו בעת נסיעה באוטובוס מחיפה לתל אביב והטמנתי אותו בכיס החולצה. ביום שישי, כאשר אישתי (אישתי הראשונה, נורית זרחי) לקחה את החולצה לזרוק אותה לכביסה, היא מצאה בכיס את השיר, שיבחה אותו והציעה לי לשלוח אותו להלחנה. המלחין היחיד שידעתי את כתובתו היה נחום הימן שגר בבית אלפא. שלחתי לו את השיר ואחרי שבועות אחדים זכיתי לשמוע את השיר מושמע ברדיו מפי צמד הפרברים. מאז הפכתי לפזמונאי.

מיד עם תחילת דרכי כפזמונאי "אימצו" אותי כמה אנשים, שאני חייב להם הרבה: נחום הימן, שהלחין את שירי הראשונים ודאג להקלטתם; שאול ביבר שהיה ראש ענף הווי ובידור בצה"ל ועוזרו רפי בן משה, שהתלהבו מהטקסטים הראשונים שהבאתי להם והם שכיוונו אותי לעבוד עם הלהקות הצבאיות. סשה ארגוב ורעייתו נוסיה, שנתנו לי חיבוק חם והזמינו אותי לארוחות בוקר בביתם בתל אביב; משה וילנסקי שממש אימץ אותי והעניק לי הרבה חום ואהבה. וכן בני הדור הצעיר יותר: בראש וראשונה יאיר רוזנבלום (שאיתו כתבתי קרוב לחמישים שירים), נורית הירש, קובי אשרת, אפי נצר, חנן יובל, ועוד ועוד.

גם עם כותבי הטקסטים היה לי קשר רצוף, אם כי לא פעם היינו "מתחרים" על אותה פיסת הצלחה. ביניהם אזכיר את ה"ותיקים" שקדמו לדור שלי: נעמי שמר, יוסי גמזו דן אלמגור ועוד. כל אחד מהכותבים הללו היה לו סגנון משלו והטביע חותם על הזמר העברי בדרכו, ובוודאי השפיע גם עלי. האיש שהשפיע עלי יותר מכולם היה חיים חפר, שמילדות הערצתי את כתיבתו.

חלק גדול מהזמרים הכוכבים היכרתי כאשר היו עדיין חיילים בלהקות הצבאיות. ברבים משירי נשמעים קולותיהם של החיילים בשירות חובה שלום חנוך, שלמה ארצי, מתי כספי, ריקי גל, דורית ראובני, דני סנדרסון, טוביה צפיר, שולה חן, דוד ד'אור ועוד.

לנחום היימן לפרברים לאלברשטיין ואיינשטיין
לוילנסקי וסשה ולקלינגר ולקליינשטיין
למיקי גבריאלוב ולנורית הירש ומתי
לזיגמן ולחבקין ולשוקלד מנטה מסטיק

רבים משיריי היו להיטים גדולים בזמנם. מאז חלפו הרבה מים בנהרות הזמר העברי, אך מסתבר שגם בחלוף שנים, ישנם שירים העומדים במבחן הזמן. שיר שניתן לראותו כ"עומד במבחן הזמן", הוא שיר הממשיך להיות מושמע בתחנות הרדיו השונות, שיר שמילותיו מועתקות לקבצים, לאנתולוגיות וספרי לימוד. בסך הכל כתבתי כ-1,000 שירים (את המלים לרבים מהם תוכלו למצוא תחת מבחר שירים ), ואני גאה לומר שחלק מהם אכן הפכו לנכס צאן ברזל של הזמר העברי. אני גם מזמין אתכם לבקר במדור המיוחד , בו מופיעים שירים רבים אותם כתבתי, אך מעולם לא זכו להלחנה, ואני מזמין מלחינים צעירים לנסות ולהשתמש בהם.

בנוסף, תמצאו טיפים רבים לכתיבת שירים במדור מדריך טהרלב לכתיכת שירים ומקאמות ואף תיאור משעשע של תהליך הכתיבה בקטע .

אני נרגש לבשר על יציאתו של אלבום אוסף חדש, אין כבר דרך חזרה, המלקט 92 משיריי (בהוצאת הד ארצי). אני מזמין אתכם "לטעום" מן האוסף כאן. בהמשך העמוד, אפשר ללחוץ על שם השיר ולהגיע לדף המלים; שם ניתן גם להאזין.

דיסק מס' 1: ההר הירוק תמיד

דיסק מס' 2: את חירותי

דיסק מס' 3: תמיד עולה המנגינה

דיסק מס' 4: יעלה ויבוא

איך נגדיר את יורם: משורר, פזמונאי, תמלילן, פיליטוניסט, או שמא סתם מחבר שירי זמר?
הביקורת הספרותית יצרה הירארכיות: בדרגה הגבוהה יותר עומדת השירה הצרופה, הפואזיה. היא ליגת העל. היא זוכה להתייחסות "רצינית", לניתוח מעמיק, היא המועדפת על ידי תלמידי המחקר ונכתבים עליה אינספור עבודות מאסטר ודוקטוראט. לעומתה - שירי הזמר נחשבים ל"ליגה ב'", הם השירה הפופולארית יותר המוצבת בתחתית הסולם ההירארכי, פּוֹפּוֹאזיה. אם השירה הצרופה היא הגברת, תחום הזמר והפזמונאות הוא השפחה.

אולם אם נישא עינינו אל תיעוד ההווי והאקטואליה בארץ בתקופות השונות, הרי דווקא שירי הזמר והפזמונים הם המקור העיקרי והחשוב אליו נפנה את המבט. השירה הצרופה לא תמיד שיקפה את ענייני היום. ביאליק, המשורר הלאומי, ישב בארץ בתקופה של פריחת ההתיישבות בעמק, בשרון ובגליל. הוא לא כתב אף לא שורה אחת על המפעל שהיה עד לו. אלתרמן של כוכבים בחוץ ו-שמחת עניים היה נושא לעשרות ספרים ומחקרים ספרותיים, אך דווקא אלתרמן של שירי הזמר, אלתרמן הפזמונאי, הדובר והמשקף של התקופה, הוא שנישא על כל שפתיים.

כזה הוא יורם טהר לב: פזמונאי מתעד, ולא רק בגלל הבלדה על יואל משה סולומון או גבעת התחמושת, או שירי הצנחנים והשריונאים וחיל הים. כמעט כל שיר שלו הוא פיסת תיעוד של פרקי הווי, פולקלור ישראלי מתהווה והולך ושפה עברית חיה הנמצאת בתהליכי תמורה והתעדכנות מתמידים.
שירי הטבע והנוף שלו אינם מנותקים ממנו. הם בשר מבשרו. הם מקרינים אמינות, כיוון שהוא כותב על חוויות שהן חלק מעולמו האישי. הוא אינו המשורר היושב בבית קפה בעיר ומתפייט על שיבולים וקמה ועדרי צאן הגולשים אל הבאר. ילדותו עברה עליו בצל הפרדסים ובמרחבי השדמה. אביו היה רועה צאן והוא בא מן השדות וריח האפרים באפו. את כל שנות נעוריו בילה לרגלי ההר הירוק תמיד שמעל קיבוץ יגור, ומול עיניו נפרש יום יום המדרון מעל הוואדי שבו עץ השקדייה פורח.

כשהוא כותב בפרדס ליד השוקת צל ערביים וירוקת, או בין הברושים והכרם שנית נעבור, או עורג אל עצי אורן, הרי חשים אנו בבירור שאין אלה הפרדסים בספרד וכרמי הגפנים בצרפת ועצי האורן בגרמניה. תיאורי הטבע והנוף בשירים של יורם נושאים תמיד חותם מקומי וניחוח ארץ ישראלי. רוחות חמות נשבו בין עצי האורן ורחש ממטרות עלה מן השדה - זה לא בדיוק גרמניה. כמעט בכל שיר שלו נטוע עץ, שתול שיח או פרח מצמחיית הארץ על רקע נוף מקומי של אחד ממחוזות הארץ: לילה ירד על עצי הברושים ועלינו/ טל על שיחי ההרדוף/ על הבריכות והסוף/ על ראשך הכסוף/ ועל עינינו

אמנם, עם כל היותו יליד קיבוץ לרגלי הכרמל ומחבר להיטים ללהקות צבאיות, יורם טהר לב הוא ה"יהודי" ביותר מבין כל פזמונאי הארץ. אילו נולד בגולה, ודאי היה מכהן כמלמד או כמטיף. הציצו לרגע בדמות דיוקנו, הוסיפו לו בדמיונכם שטריימל ומיד ייראה לכם כראש ישיבת מריאמפול בליטא. יורם הוא דרשן וחובב מדרשים. שיריו משופעים בדמויות מעולם המקרא ובמוטיבים מהמורשת היהודית: מלאך מסולם יעקב, קום לך אל נינווה, משה משה, איזה נביא, נוח. ניבים עבריים מן המקרא והמקורות שהוא כה בקי בהם, אהובים עליו במיוחד: קום והתהלך בארץ, יעלה ויבוא, אשא עיני אל ההרים, כבר בגני פיתח הסמדר. והוא אינו מסתפק בכך.

הוא משלב גם מאמע לשון וביטויים כמו קרעפאלאך, פעקאלאך, געוואלד, ומן העבר השני - פאסולייס. יורם נבר הרבה בארון הספרים היהודי ודלה משם פניני חוכמה ומוסר וקיבץ אותם בספר מיוחד שמע בני. הוא כתב פרשנות הומוריסטית לספר מוסר יהודי מן המאה ה-17 "שבט מוסר" שכתב הרב אליהו הכהן מאיזמיר. עותקי הספר נידונו לשריפה ע"י הבד"ץ של העדה החרדית ויורם כמעט שנידון לסקילה בשל כך.

בשירו היה לי חבר, שיר אח ל"שיר הרעות" של חיים גורי ממלחמת תש"ח, צופה יורם טהר לב על דרך חייו ותוהה:

במקום שאליו אני הולך
היו רבים כבר לפני,
השאירו שביל, השאירו עץ,
השאירו אבן לרגליי,
ומה אני אשאיר אחריי?

בפועל זוהי תהייה רטורית. שיריו של יורם טהר לב ממוקמים עמוק בליבת הזמר הישראלי של שנות המדינה. מאות השירים שכתב, מהלכים מקצה הארץ ועד קצה. הם בבואה מזומרת של הווי הולך ומשתנה המתועד ומונצח בזכותם. בין שיריו מצויים פנינים ליריים ושירי געגועים לימים אחרים, שירים המביעים תקוות ומשאלות לב של רבים מבני דורו. כזה הוא שירו חלקת אלוהים, מן היפים ומפעימי הלב בשירי הזמר הישראליים שנכתבו כאן, שהולחן ברגישות רבה על ידי נורית הירש:

מעיין ידעתי בין עשבי הבר
בתוך השקט הכחול,
לו ידעתי ככה לחיות:
לנבוע ולעד לא לחדול.

מי זה ייקח אותי
אל אותה השלווה שידעתי,
אל הדממה,
אל חלקת הקמה,
אל ערש ילדותי.

חלקת אלוהים ופיסת שמיים,
דבר לא אבקש, רק אבן קטנה,
ראשי להניח בצל הזית
ולשקוט ארבעים שנה.

(בעקבות דברים בתיאטרון חולון עם צאת ספרו של יורם טהר לב "אין כבר דרך חזרה" - חוה"מ פסח תשס"ו)

# data[].attributes.attachment_link.title
יורם טהרלב - שירים

# data[].attributes.attachment_link.description
בשנת 1964 כתבתי את שירי הראשון את ואני והרוח. כתבתי אותו בעת נסיעה באוטובוס מחיפה לתל אביב והטמנתי אותו בכיס החולצה. ביום שישי, כאשר אישתי (אישתי הראשונה, נורית זרחי) לקחה את החולצה לזרוק אותה לכביסה, היא מצאה בכיס את השיר, שיבחה אותו והציעה לי לשלוח אותו להלחנה.

# data[].attributes.headline
קובץ שירי יורם טהרלב מחולק לימים

# data[].attributes.subject
קובץ שירי יורם טהרלב מחולק לימים

# data[].attributes.attachment_link.title
קובץ שירי יורם טהרלב - מסע ישראלי

# data[].attributes.headline
בית עולם לחלוצים

# data[].attributes.subject
בית עולם לחלוצים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
נופי המתים: על 'בית העולם לחלוצים'
תקציר: המאמר בוחן בית עלמין של חלוצים בעמק יזרעאל, בקיבוץ עין חרוד (מאוחד). ספור המסגרת של המאמר לקוח מתוך ספרו של מאיר שלו: רומן רוסי, ‫" 'בית העולם לחלוצים' עצר את מהלכו של הזמן כטריז עצום שנתקע באדמה, , ומשתמש בעלילת הספר כמסגרת למחקר. אנו מניחים כי בית העלמין הוא מעין ספר היסטוריה של היישוב. במאמר ניסינו לבחון את אחד העקרונות החשובים של הקיבוץ כקהילה סוציאליסטית שחרטה על דיגלה את ערך השיוויוניות בין בני האדם. נראה מתוך מיפוי המצבות שהוקמו בין השנים , כי כמו "בחיים הארציים" הניסיון לשמור על ערך השיוויוניות בעין חרוד (מאוחד) אינו דוגמטי וחד משמעי. בית העלמין משקף היטב את הסגרציה החברתית בה נקטו חברי הקיבוץ כאשר בידלו את עצמם מהוריהם. ההורים סימלו בעיניהם את העולם היהודי המסורתי, שבו הם מרדו. עוד נמצא כי חברים יוצאי דופן, שזכו בחייהם להערכה ולתהילה ברמה הארצית, ההתייחסות אל מותם וקבריהם על ידי הקיבוץ, היתה שונה מזו של "חבר מהשורה", כפי שהודגם במקרים של חיים שטורמן ויצחק טבנקין.
מאמר זה הוא פרי דיאלוג בין העולם המדעי לבין עולמה ודמיונה של ספרות. תחילתו בראשית שנות השמונים, עת פרסמתי מאמר מחקרי יחד עם שמואל שמאי, והמשכו בספר "רומן רוסי" פרי עטו של מאיר שלו

המאמר, "ביצות עמק יזרעאל - אגדה ומציאות", עסק בהבדלים בין היקפן של הביצות בעמק יזרעאל כפי שתועדו במקורות שונים לעומת דימוי היקפן בנרטיב הציוני. הנרטיבהציוני התפתח עוד טרם ההתיישבות הציונית מראשית שנות העשרים ואילך, ותיאר את היקפן הגדול ומקומן המרכזי של הביצות באתוס של יישוב העמק. בפועל העלה המחקר כי היקף שטח הביצות מכלל אדמות העמק היה שולי מבחינה כמותית, למרות שעוצמת הקדחת בכל היישובים בעמק היתה גדולה.

המאמר ב"קתדרה" נגע במוסכמות תרבותיות, וככזה גרם לתגובות נזעמות מחוגים שונים ובצורות מגוונות. בין המבקרים את ממצאי המאמר היה גם הסופר מאיר שלו. בתחילה הופיעה ביקורתו בסיפורו הקצר "אדמה, אדמתי", אך מאוחר יותר היא הורחבה גם בספרו הידוע "רומן רוסי". בספרו מעמת שלו את דמותי, כחוקר, ואת "האמת המדעית", מול זיכרונם של אנשי העליות השנייה והשלישית, ואף מצטט בהרחבה את המאמר המקורי. בכישרונו לש שלו את המציאות והבידיון לכדי ספר מרתק, כאשר במרכזו יצר מספר דמויות המשמשות אותו ככלי ניגוח בחוקרים שחיללו את מיתוס הביצות והקדחת.

עלילת הספר "רומן רוסי" מתרחשת בכפר שנוסד בעמק על ידי אנשי העלייה השנייה. בין גיבוריו דמויות כמו המורה יעקב פינס ומשולם צירקין, מקים "צריף הראשונים" שנועד לשמר את הזיכרון האישי והנרטיב הציוני. כמו כן יצר שלו דמות נוספת בספר, ברוך שנהר - בן דור שלישי למייסדי היישוב, שהקים "בית עולם לחלוצים" בשדות שירש מסבו. את חלקות הקבר שב"בית העולם לחלוצים" מכר בכסף רב, והזכות להיקבר שם נשמרה רק לאנשי העלייה השנייה. משימתו החשובהשל ברוך שנהר הייתה לשכנע את המורה יעקב פינס, "שבימים ההם כבר תואר בפי עיתונאים משולהבים כ'אחד השרידים האחרונים לחלוצי העמק'", להיקבר בבית העלמין לחלוצים שהקים, כי זהו המקום הראוי לאישיות בעלת שיעור קומה כמוהו.

בפיו של יעקב פינס שם שלו תגובה על המאמר המופנית אל מערכת "קתדרה". פינס כינה אותנו, החוקרים, בשמות גנאי - , ובמהלכו"עושי מעשה זמרי", "פוסקי שפתיים" - ואף הוסיף והביא ציטטות מסיור שערך ב- 1921 "ראה את קברי המתיישבים הגרמניים שניסו להתנחל במקום ומתו מקדחת". עוד מסופר ב"רומן רוסי" כי משחלה יעקב פינס, הביא לו משולם צירקין את חוברת "קתדרה" והעלה שוב את חמתו על"החוחולים הללו המכנים עצמם היסטוריונים". בעיקר יצא קצפו שלפינס על שציטטו דברים שייחסו לאביו של משולם, שאמר שעה שסקר את אדמות היישוב ממרום הגבעה " כי אין בביצות איום ממשי". "הם כותבים גם על אבא, הרמאים", אמר משולם במרירות לפינס.

בזמן קריאת הספר דמיינתי פגישה ביני, החוקר, לבין דמותו של יעקב פינס. דמיינתי מפגש בצל עץ על הגבעה, מעל אדמות הכפר. משם צפו לראשונה ראשוני נהלל, אהרון בן ברק - סבו של מאיר שלו, ושמואל דיין, על אדמות העמק, וראו את "הביצות השחורות ומימיהן הסרוחים, שהוקפו בקנה סוף הגבוה מגובה אדם". מרחוק, באמצע שדות השלחין, במקום שבו התחלפו צבעי הירוק המשובצים כלוח שח-מט, בלטה חלקה מוצלת על ידי עצים. "אתה רואה, שם", אמר לי פינס, "שם מכרה הזהב של ברוך שנהר".

בשיחתנו המדומיינת דיברנו על ההתיישבות הגרמנית שהייתה בגבעה, על החלוצים שהגיעו לגאול את אדמות העמק אחרי נדודיהם בכנרת, בדגניה ובמושבות הברון. דמיינתי את פינס מתרגש, ומספר לי בקול חנוק כיצד הזהיר אותם הערבי מלהתיישב במקום, והם בעקשנותם לא שמעו. " שנה לאחר מכן מתה אשתי, לאה שלי, בקדחת. היא ושני העוברים במעיה. התאומות שלא חטאו ולא ראו אור יום. את חטאי אני מזכיר היום. רציתי להתאבד, אבל החברים הוציאו מידי את הרובה. אשתי ובנותי היו קרבן לביצות" - בכאב ובהאשמה הוסיף, "אותן ביצות שאתה כתבת שלא היו בעמק יזרעאל". הבנתי שאין אלה השעה והמקום לטיעונים מדעיים "אובייקטיביים".

בהמשך שיחתנו המדומיינת הסביר לי פינסאת התנגדותו לבית העלמין הקפיטליסטי של ברוך שנהר, ואמר לי: "בחור צעיר, סע לעין חרוד, תראה איך הסוציאליסטים קוברים את חלוצי העמק, האבות המייסדים של ההתיישבות העברית".

הסקרנות המדעית ויצר ההרפתקנות ודאי היו גוברים על העלבון מהדברים שפירסמו פינס ומשולם צירקין והייתי יוצא למסע מחקר בעין חרוד. הערכתי כי העוינות של צאצאי החלוצים בעמק איננה מלווה במעשים, שלא כמו העוינות של עמיתים באקדמיה כשקראו את המאמר על הביצות והציעו להחרים את החוקרים ש"חרגו מהנרטיב ההיסטורי האמיתי". אבל במהלך השנים נשאו אותי המחקרים רחוק מאדמת העמק. עם זאת לא שכחתי את "הבטחתי" לפינס. אחרי דור, יצאתי למלאה ולראות איך הסוציאליסטים נתנו כבוד אחרון לחלוצים בני העליות השנייה והשלישית שהלכו לעולמם. כחוקר עקבי, "שנלחם בביצות" ובספיחיהן, חפרתי בספרות מדעית על בתי קברות, ומצויד בידע וב"כלי עבודה" נסעתי לעין חרוד לפגוש את בית עולמם של החלוצים.

נופם של בתי הקברות בעולם כפי שהם מוכרים כיום הוא תוצר של מאות השנים האחרונות. תהליך העיור והגידול העירוני, וריבוי האוכלוסייה, הגדילו את הצפיפות בבתי העלמין, גם במקומות קטנים יחסית. לכן לקראת סוף המאה ה- 18 , משני צידי האוקיינוס האטלנטי, התחילו לתכנן ולהקים בתי קברות מדגם חדש. כך לדוגמה בארצות-הברית נוסד לראשונה ב- 1796 בית קברות פרטי דמוי פארק, Grove Street Cemetery , שתוכנן על ידי ג'יימס הילהאוז ( James Hillhouse ), שהיה עורך דין מכובד, סנטור ואיש עסקים עשיר מקונטיקט. המקום היה מחוץ ליישוב, לא רחוק מהקמפוס של אוניברסיטת ייל. שטח בית העלמין חולק לגושי משנה, המופרדים על ידי דרכים. כל גוש חולק בשנית לחלקות, ובהן הקברים סודרו בשורות. "סדר ושיטתיות" בקבורה היו עקרונות המפתח בעיצוב החדש. אליהם יש להוסיף נטיעות מיוחדות של עצים סמליים, ושימת לב כללית לאסתטיקה של המקום. במהלך המאה העשרים, עליית רמת החיים והמשך הגידול המטרופוליטני איפשרו מחד גיסא הקצאת משאבים פרטיים וציבוריים רבים יותר לבתי קברות בארצות-הברית, אך מאידך גיסא גבר הצורך להקצות שטחים נוספים עבורם. בעוד שמצוקת הקבורה בשטחים הציבוריים והצפיפות בהם הלכו וגדלו, הרי בבתי הקברות הפרטיים המצב שונה - שם הושם דגש גדול יותר בעיצוב הנוף הכללי של בית הקברות. אופיו השתנה לפארק פתוח, עם מצבות נמוכות, דרכים, ערוגות פרחים, פסלים וכדומה. במרכז בית העלמין כזה ישנו מבנה מרכזי המספק את כל צורכי הלוויות והקבורה. מקומות אלה ידועים בכינוי Memorial parks , ומנוהלים כעסק רווחי לכל דבר.

לכן, תוך נאמנות ל"הבטחה שניתנה למורה פינס", נבחר לצורך המחקר קיבוץ עין חרוד, בגלל ראשוניותו בעמק וחשיבותו ההיסטורית בתנועת "הקיבוץ המאוחד". אפשר לשער כי שדות הקבורה שלו משקפים את עולם התמורות התרבותיות שעבר היישוב. במהלך המחקר נעשה ניסיון להבין באיזו מידה בתי הקברות משקפים את מתח הערכים והקונפליקט שבין השוויוניות לשונות האישית. המחקר התנהל בדרך מתודולוגית שהציע אבריאל בר-לבב. הוא טוען כי אפשר לפרש את מאפייני בית הקברות היהודי על פני מספר היבטים, כמו שער, שכונה, במה או תפאורה. מאחר שמסגרת המאמר מצומצמת מהיקף הסוגיות העולות ממחקר בית העלמין בעין חרוד, נתמקד כאן בהיבטי הבידול ושמירת ערך השוויוניות במרחב המתים, כפי שעולה מבית העלמין עצמו ובעיקר ממסמכים שתיעדו החלטות ושיקולי דעת ונשמרו בארכיון הקיבוץ. יש בכך שוני מהמתודה הפרשנית שנקטה ברברה מאן כאשר סיפרה את סיפורו של בית העלמין הישן בתל-אביב. יוצא אפוא כי זהו מחקר שבעיקרו הוא היסטורי ולוקאלי מבחינת היקף יחידת החקירה הגיאוגרפית, מחקר המנסה להתמודד עם מספר סוגיות בנוף בית קברות קיבוצי במשך כשמונים שנה מאז נחפר הקבר הראשון לרגלי הגלבוע.

מראה כללי של בית העלמין הישן של עין חרוד

עם זאת, ישנם חברים יחידים בקיבוץ שנושא בית העלמין וההנצחה חשוב מאוד בעיניהם, והם פועלים ויוצרים דינמיקה נוספת ומשפיעים על עיצוב בית העלמין ומרכזיותו בקהילה. בין אלה יש להזכיר, עד אמצע שנות החמישים, את יהודה גור אריה (שלאחר הפילוג עבר לאיחוד), הצייר חיים (אפטקר) אתר, ושושנה חץ (סוקרין). בעשורים שלאחר מכן פעלו חברים אחרים, ישראל אודם ובעיקר תמה ברין, אשר ברגישותם הרבה, ביוזמותיהם ובפעילותם עיצבו את דמותם של בתי הקברות, נושא ההנצחה והאבלות בקיבוץ.
"משולם צירקין שנא את בית-הקברות שלי משום שסירבתי לקבור את אמו, העסקנית הוותיקה פסיה
בית העלמין (החדש) בעין חרוד (מאוחד)

בית העלמין הנוכחי ("החדש"), דמוי גן עצים מוצל ומרווח, כולל שתי חלקות וקבורים בו למעלה מחמש מאות איש. זהו בית העלמין המהווה את מוקד המחקר הנוכחי. בחלקה א' - שהיא הוותיקה, ישנם מספר דגמים של מצבות. חלקן ניצבות ואחידות, בנויות מיציקת בטון אנכית; חלקן מצבות שיש אופקיות, שוכבות, המונחות לרוב על בסיס בטון. פה ושם נראית בחלקה הראשונה מצבה יוצאת דופן. בחלקה החדשה, משנות השמונים ואילך, האחידות הצורנית בולטת - מצבות שיש אופקיות. נושא האחידות בעיצוב המצבות לעומת השונות בהן העסיק לא פעם את ועדת בית העלמין ואת חברי הקיבוץ, ונדון בו בהמשך.

מבלי שהיה מודע לכך, הפגיש ברוך שנהר - גיבורו של מאיר שלו ב"רומן רוסי" - בבית העלמין שיסד, את הקפיטליזם עם המסורת היהודית, בכך שקבע קריטריונים לבידול המתים בבית העלמין. כידוע, פסיה צירקין לא עמדה בהם.

בר-לבב טוען כי "על מקומם של המתים בבית העלמין לשקף את מעמדם בעולם הדתי של החיים: מן הראוי שצדיקים ייקברו סמוכים זה לזה וכך גם רשעים. התעלמות מכלל זה עלולה לגרום אי נוחות רבה למתים חסרי האונים". בית הקברות אינו המקום המתאים לשבירת הגבולות החברתיים. למעשה טוען בר-לבב כי בית העלמין היהודי משקף את הקהילה ואת ארגונה החברתי, תוך התבססות על הנאמר בתלמוד הבבלי, במסכת סנהדרין (מז, ע"א), שאסור לקבור רשעים ליד צדיקים. המשמעות הרחבה שניתנה לאיסור זה היא בידול (סגרגציה) מרחבי בתוך בתי העלמין היהודיים המסורתיים. זהו ההסבר לנוהג להקצות חלקות נפרדות לקבוצות חברתיות שונות, כפי שנראה בבית העלמין הישן בתל-אביב או בבתי הקברות בירושלים.

"שלחה יד בנפשה", בית העלמין הישן

- הדף להורים, כולל בינתיים רק תאריך לידה ופטירה..
מצבת "חבר עין חרוד" בבית העלמין החדש

דברים ברוח זו אפשר לשמוע גם מאנשי הקיבוץ עצמו, כפי שעולה מדבריו הביקורתיים של יאיר בנארי, שלא ניסה להצדיק את דור המייסדים. יאיר, מהילדים הראשונים בעין חרוד, טען כי חברי הקיבוץ דאז היו בשנות העשרים לחייהם ולא ידעו איך להתייחס לאנשים בני ארבעים וחמישים. האם אפשר לחייב אותם לעבוד? "אני זוכר את העבודות שנתנו לזקנים לעשות - להיות אחראי על מחסן הנפט, או לאסוף את חוטי הברזל שקשרו בהן את חבילות הקש ברפת ולחברם מחדש ... מעט מאוד מהזקנים היו דתיים, סבתא שלי הייתה דתייה והיה חדר אוכל כשר ובית כנסת מאולתר. אבל כיבדו את דתיותם בבית העלמין וקברו אותם בנפרד כדי לשמר את הייחוד הדתי שלהם ולהבדילם מחברי המשק". למרות זאת הוסיף יאיר ואמר, כי מאחר שההורים לא נחשבו כמפרנסים, ולא נספרו ככוח עבודה כמו חברי הקיבוץ, הם לא זכו לגור בבתי בטון אלא שוכנו בשכונת צריפים נפרדת. דברים דומים כתבה עזה רונן, שהייתה ארכיונאית של הקיבוץ, בשנת 1984 : "הורי חברים - אלו היו אנשים זקנים, ברובם דתיים, אשר עלו מהגולה ומחוסר ברירה באו לחיות עם בניהם החלוצים. להם הוקצתה חלקה מיוחדת בה שמרו על עקרונות יותר מקורבים למסורת היהודית הדתית". ועוד הוסיפה וכתבה כי ההקפדה הייתה בעיקר לגבי הורים יוצאי פולין ורוסיה, ולא יוצאי גרמניה, והקבורה הייתה בשורת גברים ובשורת נשים.
ד. "שחקי שחקי על החלומות"
מצבות על קברי "הורים", בית העלמין החדש

בידול "ההורים" בחייהם ובמותם אינו תופעה ייחודית לעין חרוד, והוא רווח בקיבוצים ותיקים רבים. כך לדוגמה ביגור, על פי בקשתם של ההורים הוכנה חלקה נפרדת שעברה הכשר דתי שהשתתפו בו אנשי חברה קדישא מחיפה ומכפר חסידים - נוהג שנמשך עד אמצע שנות השמונים ואז בוטל. יש להדגיש כי הבידול של ההורים, שנמשך גם בבית העלמין החדש, היה כאמור למעלה לא רק בקבורתם באזור אחר אלא גם בהבחנה מגדרית - גברים ונשים בשורות נפרדות. באותו הזמן אין הבחנה מגדרית מסורתית בקברי "חברי המשק" , ואין מפרידים ביניהם בשורות. הרי הם בחייהם היו חלוצים עבריים חילוניים, מורדים במסורת הדתית ואינם מקפידים בקטנות כגון אלה המגדריות.

בבית העלמין הקפיטליסטי שהקים ברוך שנהר - מיקום הקבר, צורת המצבה וגודלה העידו על מעמדו של הנפטר. אין פלא שאת סבו הוא קבר במרכז. מייסדי הקיבוץ פעלו אחרת.

מצבתו של חיים שטורמן

נחלת הקבר של משפחת שטורמן

שאלת השוויוניות והאחידות במצבות עולה מפעם לפעם בפרוטוקולים שונים עוד מראשיתו של בית העלמין החדש, כפי שמשתקף מדיון בנושא קבורה משפחתית וסדר הקבורה בשנת 1945 : אמנם אין כאן התייחסות ישירה לצורת המצבה אלא הד לרצון להיות שווים לא רק בחיי העולם הזה אלא גם בחיי העולם הבא "לפני שנה החליטה מועצת המשק פה אחד, כי בבית הקברות שלנו אין לסדר קברות משפחה מיוחדים. דעת רוב צבורינו הייתה כי הקברים יהיו ערוכים שורות שורות, בלי יוצא מהכלל. כולנו בני תנועה אחת וכולנו חלק שווה בעולם הזה,על אחת כמה וכמה בעולם הבא...". . כנראה ללא החלטות מפורשות בעניין אחידות המצבות ושוויוניות, נשמר הנוהג גם בשנות החמישים והיה תקף לגבי "אדם מהיישוב" - חבר או חברת הקיבוץ שלא היו יוצאי דופן בפעילותם הציבורית או הקהילתית. לאחר הפילוג, משהוקמה ועדת בית העלמין - בראשית שנות השישים - נושא אחידות המצבות עלה לדיון יחד עם נושאים תפעוליים אחרים של בית העלמין, ובעיות שונות עם הקיבוץ השכן ("האיחוד") בענייני בית העלמין שדרשו את פתרונן.

הדיון מחדש את החלטת האחידות, אך משאיר פתח למשפחות לבקש הכרה בשונות. לא ברור אם התקיים דיון מיוחד נוסף לגבי מצבתו של נחום בנארי, שלפי הכתוב קבורתו הייתה באחריות "האיחוד". מקום קבורתו של נחום בנארי נקבע קרוב לאמו (דבורה ברודסקי, נפטרה ב- 1948 ), שאיתה עלה לארץ, באזור שבו נקברו "ההורים". מצבתו יוצאת דופן - גוש סלע גבוה ומרובע מאבן גיר, שנתרם על ידי סולל בונה. בתחתיתה משולב פסיפס צבעוני של גפן וענבים. על המצבה כתוב "לא פסה האמונה באדם - אני מאמין באור". דמותו ופעילותו הציבורית של נחום בנארי, השפעת מוסדות חיצוניים כהסתדרות וסולל בונה, ולחצי משפחתו - אלה כנראה הסיבות למצבה יוצאת הדופן המאתגרת את ערך השוויוניות. למעשה נוצרה בבית העלמין ליד קברה של דבורה ברודסקי "חלקה משפחתית" של נחום בנארי, בה קבורה גם אשתו השנייה, ואף הוסיפו והקימו במקום מצבה מיוחדת לאבי המשפחה, לייב ברודסקי, שנפטר ונקבר באוקראינה.

המצבה על קברו של יצחק טבנקין

על עימות חריף יותר בעניין ערך השוויוניות ואחידות המצבות ניתן ללמוד מהמקרים של בני משפחת טבנקין. המבקר בבית הקברות אינו יכול להתעלם מגוש סלע הגיר הענקי הממוקם במרכז "קשת הברושים", הנמצא מעל קברו של יצחק טבנקין, משקיף מלמעלה ומורם משאר הקברים בבית העלמין. סלע הגיר הענקי, שאיננו מסלעי המקום, עומד במידה מסוימת כנטע זר מנגד לסלעי הבזלת השחורה המקומית שציינה כבר את קברי משפחת שטורמן, ממזרח ל"קשת הברושים". אולי יש בכך ציון סמלי לחייו של האיש, שהיו בעיקר בעולם שמחוץ לעין חרוד. כידוע, יצחק טבנקין היה אישיות בדרג לאומי - הוגה דעות חברתי, מייסד "הקיבוץ המאוחד", חבר כנסת, פעיל פוליטי ועוד. משנפטר בשנת 1971 , טקס הפרידה נערך בתל-אביב, בבית הוועד הפועל של ההסתדרות, והספידו אותו מזכ"ל ההסתדרות וראש הממשלה גולדה מאיר. בכל יישובי הקיבוץ המאוחד בארץ נשמעה צפירת דומייה בשעת ההלוויה. משהגיע מסע ההלוויה לבית העלמין בעין חרוד, כנראה לא היה ספק היכן לקבור את האישיות הבכירה ביותר שהייתה בקיבוץ: באמצע "קשת הברושים", שהייתה כזכור כיכר ציבורית ששימשה רחבת ההתכנסות עוד משנות הארבעים ונותרה ריקה. אין יאה ממקום זה בבית העלמין על מנת לקבור את המנהיג המרכזי, גם אם הדבר חרג מהתכנון הפיסי והנוהג שהיו קיימים בקהילה השוויונית. כנראה לא התקיימו דיונים בוועדת בית העלמין לא בנושא מיקום הקבר ולא בצורת המצבה של יצחק טבנקין. אלה הוחלטו במסגרת המשפחה ומוסדות חוץ-קיבוציים. כנראה מרכזיותו וגדולתו של האיש הביאו לכך שאנשי עין חרוד הסכימו בשתיקה, וראו את ההחלטות בעניינו כדבר טבעי, למרות החריגה בנהלים.

מעשה אבות [אינם] סימן לבנים - כפי שעלה בגורל מצבת בנו, המשורר משה טבנקין, שחי בעין חרוד והנציח את המקום ואת התקופה בשיריו ונפטר ב- 1979 . נוסף לכך היה משה גם דמות מרכזית בחיי החינוך והתרבות בקיבוץ. הוא נקבר סמוך לאביו. משפחת טבנקין החליטה להקים לו מצבה מאבן גרניט שחורה, והדבר הגיע לדיון בוועדת בית העלמין. הוועדה עמדה על העניין כי "מצבה מאבן גרניט, השונה מהנהוג אצלנו [שיש לבן]". אמנם המשפחה לא רצתה לחרוג בגודל המצבה אלא רק בהרכב האבן, שמשמעותו כמובן כספית. הגיב על כך אחד מחברי הוועדה ואמר: "ישנה החלטה בין-קיבוצית שאינה נותנת חופש מוחלט בקשר למצבות, אני חושב אם אין לנו שוויון בחיים לפחות לגבי המתים אין לתת משוא פנים...". ועוד הוסיף אותו חבר ואמר כי לדעתו "מצבתו של יצחק טבנקין ודאי לא לפי רוחו". הדיון הפך להיות אישי. נשמעו גם דעות המעודדות חופש ביטוי של המשפחה במצבות. התקבלה החלטה להעביר את הנושא להחלטת אסיפת הקיבוץ, ולהציע שתי הצעות: הראשונה - לאפשר בחירה בין מספר דגמים במסגרת אחידה, והשנייה - לאפשר חופש מוחלט למשפחה. אחרי חודשיים ולחצים נוספים מצד משפחת טבנקין אישרה ועדת בית העלמין הקמת מצבה מגרניט למשל'ה, עוד לפני שהנושא נידון באסיפה. עם זאת, כדי להקטין את החריגה במצבתו של משה טבנקין, החליטה הוועדה לצרף את הדגם מגרניט כדגם נוסף לבחירה בין אלה שיוגשו לאסיפת הקיבוץ. במאי 1980 החליטה אסיפת הקיבוץ לאשר את תקנון בית העלמין, והסעיף הראשון בו נוגע בעניין השוויוניות וצורת המצבות:

קברו של משה טבנקין, כבני משפחתם האחרים, נקבע סמוך לקברו של יצחק טבנקין, ויש בכך עדות לסדר קבורה שהעלה את חשיבות הקירבה המשפחתית כשיקול במיקום בבית העלמין. כזכור, ציינה ועדת התרבות והזיכרון בשנת 1945 כי "לפני שנה החליטה מועצת המשק פה אחד, כי בבית הקברות שלנו אין לסדר קברות משפחה מיוחדים". אך המציאות הייתה חזקה יותר ונוצרו בכמה מקומות בבית העלמין נחלות משפחתיות כמו של "השטורמנים" "והטבנקינים". אבל עוד בשנות השישים מעידים הפרוטוקולים של ועדת בית העלמין על בקשות ל"שמירת מקום ספציפי", הן מצד חברי הקיבוץ והן מצד חברי "האיחוד". ואמנם בעשורים האחרונים התופעה של שמירת המקום בבית העלמין לבן/בת זוג הפכה להיות לגיטימית כפי שהיא מקובלת בבתי העלמין החוץ-קיבוציים.

מצבות מעוטרות באיורים ובכיתוב - פועה וטוליק שביט, חברי הקיבוץ

סוגיית השוויוניות וההייררכיה בבית העלמין החלה להתמתן משנות השמונים, כאשר נפתחה החלקה החדשה (חלקה ב'). החלטת האסיפה הכללית ב- 1980 - על אפשרות בחירת צורת מצבה מתוך שלושה דגמים, חופש כמעט מוחלט למשפחה לגבי הכיתוב האישי, והנוהג לשמירת מקום לבני זוג - הביאה על פני השטח לאחדות נופית גדולה בתוך החלקה הנוכחית בהשוואה לחלקה הוותיקה. זאת מפני שלרוב נבחרה המצבה השטוחה, עם כיתוב רחב, וכמעט לא נבחרו דגמי המצבות הניצבות כמו אלה שהיו בחלקה הישנה.

ה. ה"גדודאים" וה"עסקנים"

ב"רומן רוסי" בוחן מאיר שלו את גבולות הזכות המיתולוגית להיקרא "חלוץ", בעיקר של אלה שכוחם לא עמד להם בקשיי הימים ונטשו את מחנה "מייבשי הביצות" ונדדו למחוזות אחרים. ברבות הימים, משהזדקנו, שאפו לחזור ולהיקבר, כמו רוזה מונקין, באדמות העמק.

מאחר שעין חרוד שימשה בראשיתה מרכז ל"גדוד העבודה", ועברו דרכה או שהו בקיבוץ זמן מסוים מאות אנשים נוספים שעברו להתגורר במקומות אחרים בארץ או בחו"ל - יש מהם שביקשו להיקבר לאחר מותם בעין חרוד.

אבל עוד לפני כן, כבר בשנות השלושים, יצא שמו של בית העלמין בעין חרוד למרחקים, אולי בהשפעת ספרו של בנארי שסיפר על בית העלמין הישן, ספר שהופץ על ידי הקק"ל. נראה כי בית העלמין נתפס פחות מסורתי ופחות נוקשה בהלכות קבורה, ועם זאת מקום "מכובד" להתיישבות הציונית המתחדשת בארץ. וכך אין פלא כי בנובמבר 1934 הגיע למזכירות הקיבוץ המכתב הבא:

לא נמצאה תשובת הקיבוץ לפנייה של נחום גולדמן, ולא נמצאה שום עדות לקבורת אפרו של אוסקר כהן, אך המכתב מעיד כי שמעו של בית העלמין כבר היה ידוע ברחבי העולם הציוני-יהודי. לא הייתה זאת הפעם היחידה שפנו לעין חרוד בבקשה לקבורת אפר, ואחת המרגשות שבהן היא הפנייה של בני משפחה מחיפה

מצבת אברשה ויווה חסין, אנשי גדוד העבודה

כמו במקרה של הסופר האידי, שמירת התקנון בעניין קבורת זרים נראית גמישה גם בשנות האלפיים, בניגוד לפרשנות "בית שמאית" שננקטה במקרה של ה"גדודאי" הנכה שלמה קפליוק. מסקנה זאת עולה מתוך חילופי מכתבים עם משפחת איש רפואה בכיר, שלאחר עלייתו לארץ בסוף שנות החמישים שימש ארבע שנים רופא בקיבוץ, אך אינו מתגורר בו כבר כחמישים שנה: "ברצוני לשאול האם אוכל להיקבר יחד עם אלה שחלמו חלומות יחד עמי ואלה שעזרו לי להשריש שורשים בארצינו. מאז ומתמיד אני מרגיש שעין חרוד הוא ביתי הרוחני ועל אדמתו חש אני השתייכות נצחית לארצינו". בקשתו אושרה על ידי הקיבוץ בשנת 2007 ונשמר לו ולרעייתו מקום בבית העלמין.

אדם כי ימות בעמק יזרעאל

תדומנה שבלים

קודש קדשים הוא עמק יזרעאל

ואין בוכים בקודש הקודשים.

וברדת הלילה על עמק יזרעאל

יזדעזעו כוכבים

נרות נשמה הם בעמק יזרעאל

לאלה שאין להם 'קדיש'...

בגישה הזו, כי בית העלמין הוא מעין ספר היסטוריה של היישוב, נעשה כאן ניסיון לבחון את אחד העקרונות החשובים של הקיבוץ כקהילה סוציאליסטית שחרטה על דגלה את ערך השוויוניות בין בני האדם. נראה כי כמו בחיים, הניסיון לשמור על ערך השוויוניות אינו דוגמטי וחד-משמעי בעין חרוד (מאוחד). ראשית, התפרקה השוויוניות בהקשר לשיוך החברתי - חברי הקיבוץ בודלו מהורים, אבל השתדלו לשמור על אחידות מסוימת בתוך כל קבוצה. יש בכך אמירה קהילתית חזקה של שוני אישי וחברתי בין-דורי. עוד נמצא כי חברים יוצאי דופן, שזכו בחייהם להערכה ואף לתהילה ברמה הארצית - הפוליטית והתרבותית - התייחסות ההנצחה אליהם על ידי הקיבוץ הייתה שונה מאשר אל "חבר" מהשורה.

ועוד מראים שוע ובן-גוריון כי התנועה הקיבוצית על מאות יישוביה, וזרמיה האידיאולוגיים השונים, פיתחה במקביל מגוון של פתרונות בנושאי האבלות, הזכרון ובתי העלמין. אחד המרכיבים החשובים בשונות הבין-קיבוצית בתחום הנחקר הוא מידה השמירה על ערך השוויוניות שלאחר המוות, כפי שבא לידי ביטוי בבית העלמין המקומי. לעומת פלוראליזם מסוים שהוצג בעין חרוד, ישנם קיבוצים - בעיקר מ"הקיבוץ הארצי" - שבהם נשמרו בקפדנות במשך שנים ארוכות לא רק צורה אחידה של המצבה, אלא גם סדר הקבורה. הסדר היה כרונולוגי, להוציא מקרים בהם התקיים בידול מיוחד - הורים, ילדים וחיילים. יוצא אפוא כי מנופם של בתי עלמין אלה עולים בבירור יחסי הכוחות בין הפרט ובין הכלל הקהילתי-השיתופי באופן שונה מזה שהוצג בעין חרוד.

בכפרם של צירקין ומירקין, ‫"בית העולם לחלוצים" "עצר את מהלכו של הזמן כטריז עצום שנתקע באדמה, ריסק תקנונים ואורחות חיים, הפר את מחזורי הזרעים ובז לעונות השנה".בניגוד אליו, נמצא בצידו המזרחי של העמק - בעין חרוד (מאוחד) - בית העלמין לחלוצים שלא ריסק תקנונים, אלא היווה המשך לאורחות החיים שעיצבו החלוצים. הוא משתלב במחזורי הטבע ועונות השנה, כפי "שעוצבו" בעזרת רעיונותיהם של אנשי העליות השנייה והשלישית.

אמיתות אלה יעמדו במבחן הזמן העתידי: מאחר שחלק ניכר מהקיבוצים עברו תהליכי הפרטה, מרתק יהיה לבדוק בעוד עשרים שנה את השפעת התהליך על דמותו של בית העלמין: מה יקרה בבית העלמין ובאתרי ההנצחה האישיים בקיבוץ כאשר גם בהם יהיה "תג מחיר" לכל פריט כמקובל בחברה קפיטליסטית - מחיר לחלקת קבר, מחיר למצבה, מחיר לדף הנצחה באוגדן ושלט ב"בית הראשונים", מחיר לשמירת תיק בארכיון היישוב, מחיר להלוויה ועוד. האם, לפיכך, צפוי בעתיד נוף בית העלמין הקיבוצי להיראות יותר קפיטליסטי, ופחות "מייצג את 'האבות המייסדים' ואת המיתוס הקולקטיבי, את החזון המקורי בטהרתו"?

# data[].attributes.attachment_link.title
נופי המתים: על 'בית העולם לחלוצים'

# data[].attributes.attachment_link.description
נופי המתים: על 'בית העולם לחלוצים' תקציר: המאמר בוחן בית עלמין של חלוצים בעמק יזרעאל, בקיבוץ עין חרוד (מאוחד). ספור המסגרת של המאמר לקוח מתוך ספרו של מאיר שלו: רומן רוסי, ‫" 'בית העולם לחלוצים' עצר את מהלכו של הזמן כטריז עצום שנתקע באדמה, , ומשתמש בעלילת הספר כמסגרת למחקר.

# data[].attributes.headline
מצבות מדברות בית עלמין גדעונה

# data[].attributes.subject
מצבות מדברות בית עלמין גדעונה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
9.7.1923 - למרגלות הגלבוע

בית העלמין הישן של עין-חרוד 'ליד המעיין' יד הישוב הקהילתיגדעונה]

' המלה ' נפל' הטבועה על המצבה, מלה השמורה בדרך כלל לכאלו שנהרגו בקרב, מעין מלת כבוד והוקרה נכתבה על המצבה בגלל נקיפות-מצפון'.

מניסיוני למדתי כי על המצבה המקורית -יציקת בטון שטוחה, הייתה אינפורמציהנוספת שלא הועתקה במלואה אל המצבה המחודשת' אמר לנו בין השאר בחדרו - מאוחד, אך גם חבר במזכירות 'גוש - אמונים' [נפטר בגיל 83 - ט'ו חשון תשע"ג - 2012 .10 .31], אך לא על ברצותו להראות שגם אמן בקיבוץ יכול להיות מועיל לחברה. בן-ארי בן המקום,בנו של הסופר וההוגה נחום [ יאיר רצינו לספר כאן, ולא על חיים אפותיקר [ אתר], שגילף את האותיות ברודסקי] בנארי, שהצטרף לקיבוץ עין-חרודבשנת1925[ממנו שמע את המשפט: "בגלל כוס חלב לא רוכשים את כול הפרה"] האב נישא בשניתל יהודית לבית מנש[לאחר מות אשתו התל-אביבית סוניה לבית דובנוב, אימו של יאיר]. איש החינוך וממשקמי בית-העלמין 'הישן', הפלמ"חאי [לוחם בפלוגה ג', הגדוד הרביעי, חטיבת 'הראל'], שנרצח ע"י חייל פולני בגן יבנה. בתו היא המספרת ציפורה, מעפולה].

הקמת 'גדוד-העבודה' בארץ הייתה במחנה העבודה של סוללי כביש טבריה -צמח, בי"א באלול תר"פ 25 באוגוסט 1920 במלאת חצי שנה למותו של יוסף טרומפלדור.

הוגה רעיון 'הקבוצה הגדולה' [יליד 1882, פולי ן עלהב- 1905 ] הסופר ואיש האדמה . היה ממקימי עין חרוד בשנת 1921 אמם, של שלמה לביא [ לבקוביץ] ששאף ליצור דגם קיבוצי אידיאלי בעין-חרוד, לפיו כל קבוצה היא יחידה אוטונומית. זאת בניגוד לדרכו של יצחק טבנקין שביקש ליצור תנועה קיבוצית ארצית . בשנת היה איש מפלגת פועלי ארץ-ישראל- וממנהיגיה . גר בעין-חרוד מאוחד, אוגוסט 1951 בעת הפילוג בקיבוץ-המאוחד , עבר ל עין-חרוד-איחוד איחוד הקבוצות והקיבוצים '. עד מותו ב - 1963 עת נקבר בבית העלמין 'הישן'זה שלמרגלות הגלבוע ליד אשתו [משנת 1922] {קבורים בבית הקברות הצבאי של קיבוץ עין-חרוד}, ירובעל ו הלל שנפלו במלחמת-העצמאות שנפטרה ב- 1930 .

למדברים על צניעות - מספרים כי קיבוץ עין חרוד העמיד לפעמים לרשות חבר הכנסת , פגע בפועל שלמה לביא טנדר לנסיעותיו לישיבות הכנסת. באחת מנסיעותיו ב וואדי-ערה השנה 1954 חמיס שעבד בכביש, התאונה גרמה למכבש למחוץ את חמיס ולהורגו. לביא דרשלהסיר את חסינותו, לבסוף דרישתו נענתה - הועמד לדין, הורשע בגרימת מוות [מתוך חוסר זהירות שאין בה רשלנות פושעת] . מחלקה לעבודת ציבוריות הואשמה ברשלנות. המשפט התארך, הביטוח לאומי הצטרף לתביעתה של האלמנה, רחל חמיס וילדיה פיצויים על סך 50,000 לירות נדרשו מהנתבעים חברת הביטוח 'הסנה'

גואל-האדמות, עורך-הדין מטעם יהושע חנקין ישראל שוחט [ראש 'השומר'], חיים שטורמן -איש 'השומר' ומראשוני עין-חרוד, ואיש 'ההגנה' התל-אביבי אליהו גולומב - כולם דוברי ערבית, ניהלו ויכוח עם נכבדי הכפר כי שמונה משפחות סירבו לחתום על פינויים [למרות הכספים שהוצעו להם] כדרישת הראשון.

אך לא שכחו למצוא מקום לבית-קברות - במדרון ליד מעיין-חרוד [הוא עין-ג'אלות] שנקרא בפי כול 'בית העלמין הישן' בו נקברו בעיקר חברי עין-חרוד ותל- יוסףוש'נחנך' באדר תרפ"א [=1921] כאשר במקום נקברו שני חברים: נחמה אברונין, בת 23 אם לתינוקת ו אהרון רוזין בן 24, מאהבה [על מצבתם המחודשת כתוב שנפטרו בשנת תרפ"ב. . . . ] בשנת 1923 הובאו לקבורה במקום שלושה נוספים: הצעיר מאיר מלצמן איש המשטרה המעולה, טוביה אנגל מתל- יוסף שמת ממחלה והוא בן 23 , ו יהודה שוסטר בן 21 , נושא סיפורנו

וכך אמר לנו על-יד הקב ר [של יהודה שוסטר] יאיר בן-ארי : 'הבחור שהגיע שנתיים אחרי המייסדים, לא נקלט ע"י ה'חברה' הוותיקים ונחשב ל'עולה חדש'. נשלח לעבוד בשירותים למרות רצונו לעבוד ב'עבודה גברית' - במחצבה.

וכך סיפורנו [מתובל בדברי יאיר בן-ארי, וכתבי נוח קיפניס ]:

כשהגיע אחז במזוודותיו כאילו הוא מתהלך על הרציף של תחנת הרכבת של העיר

כשקרא הפעמון [שארית צינור של שישה 'צול' . כחלוצים הסתפקו במועט מתוך
תפיסת עולם {וגם בשל עוניים }, ופעמון נחושת עלה בעיר יפו הון],
לארוחת-הערב בחדר-האוכל הזמני [לפי הצלצול ידעו החברים אם זו
אזעקת-התנפלות או חלילה שריפה, או יציאה לעבודה, אסיפה, וגם לארוחות,
כולל 'קבלת -שבת'. . . ].

התיישב על ספסל עץ [ מיועד לעשרה, אבל מי שם לב ?] אכל ככולם ודיבר - כי לזה המקום התכוון להגיע!, ולא עזרו דברי שכניו בני גילו, הקשוחים,[עירומים בחצי גופם העליון או בגופיות] כי טעה בתחנה ושייסע אולי הלאה, התעקש הבחור כי רצונו לעבוד עם שאר החלוצים וכמוהם, מלמל כי רוצה אני להיות אתכם, במחצבה . . . שלחוהו לסדרן-העבודה והלה שלח אותו, כי עורו עדין, אל
רחל גריידמן, אשר על המבשלה=המטבח, בחורה קשוחה הרודה בעובדיה ומנהלת את המטבח ביד רמה. הם מסתדרים טוב-מאוד - 'הבחור חרוץ ועושה כל עבודה, בזריזות ובחריצות'. היא מבקשת מסדרני-העבודה [שהתחלפו תדירות] שישאירו אותו אצלה - כי היא מאוד מרוצה ממנו - הוא עובד מעולה - עוד לפני שהיא אומרת לו מה לעשות, הוא כבר מבין אותה ומזדרז לעשות כל הנדרש והנחוץ - ומינתה אותו לעוזר ראשי [לא כ בומזה, הבחור שהיה לפניו, שידע רק יידיש] יהודה לא קיבל זא ת בשמחה, אך עיקש היה וחזר שוב על רצונו ע שר זכה. לא ארך הזמן וכבר החבר'ה הוותיקים לגלגו ביניהם על חריצותו ודבקותו במלאכות החציבה.

חסין, החבר-לחיים של האחות הרחמנייה [עוד מרוסיה] איווצ'קה, תפש יוזמה ולקחו למחצבה. החבר'ה, תוך קריצות הדדיות, כשאחד מהם אמר לו בחצי-הלצה - כאן המכסה היא עגלה ביום! הבחור מקבל זאת במלוא הרצינות. הוא במחצבה!מסיע את מריצתו אל עבר ה'חצצניקיות' - בחורות במכנסיים קצרים העושות חצץ מן סלעים[הגודל לפי הזמנה] ואם יש סלע גדול היה יהודה מרסקו בפטישו. העיקר שהעגלה תתמלא ובכך תושלם מכסתו.

ונשמע להוראות הבטיחות [למרות בזבוז הזמן] וכשנשמעה קריאת ה'בארוד'
[מילת התראה שלמדוה מהערבים] מפי אנשי ה'בלמינה' [אותו מוט מתכת המשמש
חור בשכבת הסלע, ולהכינה לפיצוץ תוך אזהרה לחבריהם] תפס מחסה מברד הסלעים, שעפו באוויר ועליו לאספם במריצתו, ביום הראשון נשאר עוד קצת כדי למלא עגלה. ביום השני כבר קשה לו יותר -

נשאר עוד קצת, יום אחר כך - גופו כבר כפוף לגמרי, אך מתמיד באיסוף הסלעים למריצה משם לעגלה - למילוי המכסה היומית והחבר'ה נהנים.

קיץ היה, הם משכימים מבעוד שחר כאשר חשוך ויוצאים אל המחצבה זו
שבצהרים הפכה לכבשן [הסגור משלושת צדדיו] ואי-אפשר היה להמשיך

החבר'ה מצאו מפלט בחורשה על שפת המעייןהיוצא מן ההר, חזרו למחצבתם
ממשיכים בעבודה עד שיקרא הפעמון אל ארוחת הערב . . . .

יום שישי הגיע - 'קבלת -שבת' - מתכנסים בחדר-האוכל

הבנים במכנסיים קצרים [חאקי או כחולים] להבליט את שריריהם ושיזפונם,

פינו את הכלים [ כולל אלו של חג] וה'כולבויניק' הנצחי בתוכם

החלו בריקודים לצלילי מפוחיתו של העומד במרכזמעגל 'ההורה' [או המוביל טור ה'רונדו' המקיף את המעיין ] ו'הצ'רקסייה הכפולה' . . . , ולאחריה למיטבי-רקוד - ריקודי זוגותכמו 'הפולונז' וה'קרקוביאק', והקרימאים החוצבים ממגדל הראו כוחםב'קאזצ'וק' ליחיד, ושום חבר לא שם לב שהוא איננו. כך עוברת גם השבת. איש לא מרגיש בחסרונו.

השבת יוצאת למחרת, ביום ראשון בבוקר כשבאו הבחורים לשתות תה ועדיין הוא

לא נראה ולא נשמע, יצאו לחפשו במחצבה וסביבתה.

כשבאו למחצבה מצאו אותו תחת מפולת. מראה אימים, 'החדש' - שוסטר - שוכב

לו נטלה המחצבה את רשות הדיבור הייתה מגלה גם מה אירע לבחורחשבוהו למת, אולם ידיו נעות. . . 'הגענו בזמן - מחרהחבר
יהודה יעבוד עמנו שוב'הכריז
ברוך קפלינסקי ומיד קפץ עם עוד כמה חברים ובעזרת האזמלים, הפטישים, והדקרים שבידיהם מכים בסלע כדי לסלקו מעליו.

זה לקח שעות, הם עשו ככל יכולתם. אולם נשימתו דעכה, כשצלחה ידם להסיט את הסלע כבר לא היה
יהודה שוסטר בארץ החיים.

'לחייו היו ורודות מהשמש ועיניו הכחולות פקוחות וצוחקות. תלתלי ראשו התערבבו בתלתלי זקנו ויחד הקיפו את פניו' אמרה אחת המחפשות חולצה רוסית, שחורה עם רקמה בירוק ואדום שנפתחת באלכסון , חיכתה לשווא . . . .

'מת רביעי לנו בבית הקברות שעל המדרון'כתב ביומנו נוח קיפניס בשנת 1924

קראו מהמאפייה [לא שהיה אופה אבל האפייה נעשית בלילה, וכך נשאר לו זמן כדי לצייר האמן שיכין אותיות עץ, לפי הכתוב.

המלחיןהגדול הואבקיבוץ נווה-ים ]תיאר את 'הלוויה השותקת' של חברו יהודה [שרתוק] שרת [לימים מקיבוץ יגור אשר כאיש מפא"י עם הפילוג יהודה
שוסטר שנהרג ממפולת במחצבה, את קולות האבנים המתדפקות על הארון:

שמעתי את הבכי של אימא מאלפי קילומטרים' כך כתב .

ערכו לו לוויה שקטה [שתיקה ורועמת]. איש לא דיבר.

בשנת 1923 הוקמה מסגרת בלתי מחייבת - 'ועדת הקבוצות' אומרים כי הקימה - שנועדה להיות גוף מקשר בין הקבוצות השונות. ברל כצנלסון ו יצחק טבנקין 'התמרד' כי ראה בזה צעד נגדו אישית.

מספרים כי ב 1927 בִקרה בעין-חרוד משלחת של רבנים [כחלק ממסעה ביישובים החקלאים בצפון הארץ] ה ניסה לדבר על לבם לשמור מצוות, ובין השאר להתחתן כדת ראי"ה קוק משה ו ישראל; באותו לילה הועמדו בקיבוץ שמונה-עשרה חופות . .. .

בשנת1930 בכנס גניגר [דגניה ג'- קיבוץשהוקם בשנת 1922]והחליף הארגון את שם מייסדו ל 'חבר-הקבוצות' והחליטו בין השאר להתמקד בחקלאות ולהפסיק לקיים פלוגות עבודה בערים .

באותה עת התגבשה זהות בלתי פורמלית בין 'חבר-הקבוצות' לבין מפלגת פועלי ארץ-ישראל [ מפא"י].

לאחר מלחמת ששת הימים ה יה מאבותיה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה.

ואחרי כן היה הפילוג הגדול.

בנייני הציבור נשארו משותפים לשני הקיבוצים והם קו מפריד בין הקיבוצים .

אומרים כי היה זה על רקע תפקידו של הקיבוץ כאמצעי לכיבוש העבודה, יש אומרים כדי להגן על מנהיגותו בקיבוץ המאוחד מפני מאמצי בן-גוריון וברל כצנלסון להדיחו באמצעות איחוד עם חבר הקבוצות.

לאחר מלחמת ששת הימים, היה מאבותיה של התנועה למען ארץ ישראל השלמה.

עודד ישראלי המחפש להנאתו[כלומר ללא כל תמיכה של גוף זה או אחר] בעיקר באמצעות מצבות, סיפורים ארץ-ישראליים של אנשים מן השורה שמתו מוות לא טבעי בין השנים 1850 - 1950, בגלל היותם חלק מן הסיפור הציוני, בידיעתם או שלא. יליד 1933 ותושב רחובות - צייר וגמלאי של שירות המדינה.

כך גם יוסף גרינבוים ז"ל שנולד בקריית-חיים, היה גמלאי של השירות
ההידרולוגי בבאר-שבע, אך קבור בישוב להבים.

ואילו צמרת-רבקה אביבי ילידת חיפה, 1958, מוסמכת במדעי החיים, מתעדת
אנשים מדברי הימים - אילנות ושורשים, שהתנדבה לעזור.

# data[].attributes.attachment_link.title
סיפורי ארץ-ישראל - מצבות מדברות 1950 - 1850

# data[].attributes.attachment_link.description
זה אוסף סיפורי ארץ-ישראל. הסיפורים משתרעים על פני מאה שנים החל משנת 1850 ועד סופה של שנת 1950. אלה סיפורים על אנשים פשוטים או נשכחים שמצאו את מותם בלא עת עקב היותם חלק מהסיפור הציוני, מרצונם או שלא מרצונם, בארץ ומחוצה לה. לנוחיות הקורא מפתח הספורים המרוכז על פי שמם בראש רשימת הספורים.

# data[].attributes.headline
דוד בן גוריון על שלמה לביא

# data[].attributes.subject
דוד בן גוריון על שלמה לביא

# data[].attributes.attachment_link.title
שלמה לוי בית עלמין גדעונה

# data[].attributes.headline
שלמה לביא הספד בן גוריון

# data[].attributes.subject
שלמה לביא הספד בן גוריון

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
אתר אינטרנט עין חרוד איחוד

# data[].attributes.attachment_link.title
הספד דוד בן גוריון על שלמה לביא - 1963

# data[].attributes.headline
שלמה לביא - בית עלמין גדעונה

# data[].attributes.subject
שלמה לביא - בית עלמין גדעונה

# data[].attributes.headline
נתן אלתרמן המגדל הראשון - היישוב הראשון בעמק בית שאן

# data[].attributes.subject
נתן אלתרמן המגדל הראשון - היישוב הראשון בעמק בית שאן

# data[].attributes.attachment_link.title
נתן אלתרמן המגדל הראשון

# data[].attributes.headline
סיכום כתף שאול כתרי - 1

# data[].attributes.subject
סיכום כתף שאול כתרי - 1

# data[].attributes.headline
סיכום כתף שאול כתרי 2

# data[].attributes.subject
סיכום כתף שאול כתרי 2

# data[].attributes.headline
סיכום כתף שאול כתרי 3

# data[].attributes.subject
סיכום כתף שאול כתרי 3

# data[].attributes.headline
סיכום כתף שאול כתרי 4

# data[].attributes.subject
סיכום כתף שאול כתרי 4

# data[].attributes.headline
סיכום כתף שאול כתרי 5

# data[].attributes.subject
סיכום כתף שאול כתרי 5

# data[].attributes.attachment_link.title
על המצפה לפנות בוקר גוערה 1938

# data[].attributes.headline
קרב גדעון - 1 

# data[].attributes.subject
קרב גדעון - 1 

# data[].attributes.attachment_link.title
כתרי מעיין חרוד גדעון 1

# data[].attributes.attachment_link.title
כתרי מעיין חרוד גדעון 2

# data[].attributes.attachment_link.title
כתרי מעיין חרוד גדעון 3

# data[].attributes.attachment_link.title
דף סקירה - ברק - סיפורי גדעון

# data[].attributes.attachment_link.title
דף סקירה - ברק - בית עלמין גדעונה

# data[].attributes.attachment_link.title
בית עלמין גדעונה - מאמר

# data[].attributes.headline
חורבן ותלישות, ברל כצנלסון

# data[].attributes.subject
חורבן ותלישות, ברל כצנלסון

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
הבמה הרעיונית של מפלגת העבודה

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מאמרו של ברל-כצנלסון בעיתון דבר בשנת 1934 על תשעה באב והקשר בין היסטוריה, תודעה לאומית ושיכחה ואל תוך צמיחה והתחדשות רעיונות כשהוא אומר בטור נוסף ומתקן: " דור מחדש ויוצר איננו זורק אל גל האשפה את ירושת הדורות. הוא בוחן ובודק, מרחיק ומקרב ויש שהוא נאחז במסורת הקיימת ומוסיף עליה ..." (' מקורות לא אכזב', דבר 1934).

בטורו המקורי 'חורבן ותלישות', רשם -

שמעתי כי אחת מהסתדרויות הנוער קבעה את יציאת חבריה למחנה קיץ באותו לילה שבו מבכה ישראל את חורבנו, את שעבודו ואת מרי גלותו. אין להעלות על הדעת כי משהו עשה זאת במתכוון. אין להעלות על הדעת כי מדריכי נוער חלוצי, המחנכים אותו ל"חיי הגשמה", כלומר, למאמצי שחרור מן הגלות ותיקון הנגעים והמומים שחלו בנו בעקב החורבן - אין להעלות על הדעת כי הם עשו זאת מתוך ידיעה מה הם עושים. אולם אי-ידיעה זו כשהיא לעצמה היא המעוררת מחשבות נוגות על רמתם התרבותית ועל ערך פעולתם החינוכית של כמה ממדריכי הנוער.

מה ערכה ומה פרייה של תנועת שחרור שאין עימה שורשיות ויש עימה שיכחה, אשר תחת לטפח ולהעמיק בקרב נושאיה את הרגשת המקור ואת ידיעת המקורות, היא מטשטשת את זכרון נקודת המוצא ומקצצת בנימין, אשר דרכן יונקת התנועה את לשדה? כלום היינו עוד מסוגלים כיום הזה לתנועת-תקומה לולא היה עם ישראל שומר בליבו בקשיות עורף קדושה את זכר החורבן? לולא היה מייחד בזיכרונו ובהרגשתו ובהליכות - חייו את יום החורבן מכל הימים? זהו כוחו של הסמל החיוני המגובש והמפרה בקורות עם. אלמלא ידע ישראל להתאבל במשך דורות על חורבנו ביום הזכרון, בכל חריפות ההרגשה של מי שמתו מוטל לפניו, של מי שאך זה עתה אבדו לו חירותו ומולדתו, לא היו קמים לונו לא הס ולא פינסקר, לא הרצל ולא נורדוי, לא סירקין ולא בורוכוב, לא א.ד. גורדון ולא י"ח ברנר. ויהודה הלוי לא היה יכול ליצור את "ציון הלא תשאלי" וביאליק לא היה יכול לכתוב את "מגילת האש".

זאת הבין אדם כאהרון ליברמן, גיבורה הראשון של התנועה הסוציאליסטית היהודית בגולה, כשניגש לייסד בלונדון את אגודת הפועלים היהודית הראשונה, באטמוספירה שכולה קוסמופוליטיות וחוסר כל חלום של קיום לאומי עצמאי, זכר ולא שכח את יום האבל הלאומי. וב"פנקס" של אותה האגודה רשום פרוטוקול היסטורי מיום ב' אב (תרל"ו) 1876. ליברמן מציע: הואיל והאסיפה הבאה של האגודה חלה בתשעה באב יש לדחותה ליום אחר. אחד מחבריו טוען נגד הדחייה בשם ה"כלל אנושיות" ובשם שלילת המסורת. וליברמן מסביר לו כי "כל עוד לא באה המהפכה הסוציאליסטית, יש בחירות הפוליטית חשיבות רבה בשביל כל אומה ולשון. לט' באב יש בשבילנו, הסוציאליסטים העברים, אותו ערך שיש ליום זה בשביל בני גזענו. ביום זה אבדה לנו חירותנו ועמנו מתאבל עליה זה י"ח מאות שנה ויותר". כך הבין וכך הרגיש וכך רצה לחנך את תנועת הפועלים סוציאליסט - יהודי גדול, בימים שעוד האמינו באמונה שלמה כי המהפכה הסוציאליסטית הקרובה לבוא עתידה לבטל במחי-יד אחד כל הניגודים הלאומיים, ואפילו את עצם קיומם של הלאומים המיוחדים, ובימים אשר שום חזון של תקומת ישראל, של שילומים לאבל של 'י"ח מאות שנה' לא נראה עדין באופק.

ואנחנו?

הדור אשר שתה את קובעת הגלות והשעבוד יותר מכמה וכמה דורות שקדמו לו, הדור אשר הוחזר בחוזק יד אל הרגשת החורבן והגירושים, הדור אשר כל טעם חייו הוא בזה שישמש גשר מן החורבן והגלות אל חיי עצמאות וחירות - האם הדור הזה יתחנך לייעודו על ידי שיכחת יום אבל עמו? אמנם, משרדי הוועד הפועל של ההסתדרות סגורים ביום האבל ההיסטורי, אשר שום אומה תרבותית אינה יודעת כמוהו לעומק ולכאב. אך יתכן כי קיים מרחק תרבותי רב בין עולמם הרוחני של ראשי ההסתדרות ובין עולמם הרוחני של כמה ממדריכי הנוער. ואלה רואים, כנראה, את מעשה הוועד הפועל של ההסתדרות כעניין חיצוני, וליבם בל עימם. ומאידך גיסא, האם יכולה תנועת הפועלים להסתפק רק בחינוך לדברי הלכה ואידיאולוגיה בלבד, מבלי שתיצור לעצמה ולחניכיה אטמוספרה רוויית רגש וסמליות?

הלא בימינו מרבים לדבר ובהסתדרויות נוער בפרט, על ערכם החינוכי של סמלים. מדוע איפוא לא תדע שום הסתדרות נוער לעטוף ביום זה את דגליה אבל? להשרות ביום זה על מסיבותיה מן הצער הגדול, המפרה והמחנך? האמנם תש כוחנו להיות ולהחיות את סמלינו, להעמיק בתוכנם, למלא אותם רוח הדור וצרכי הדור? האמנם אין אנו מסוגלים אלא להשתמש בסמלים שאולים בהקפה, בסמלים שאולים בהקפה, בסמלים שאין עימם אלא העתקה וחיקוי, והעיקר, הסכמה מן החוץ? האומנם אין אנו מסוגלים אלא לחיים תלושים, לתרבות תלושה ולסמלים תלושים? על אותם מדריכי הנוער אשר בעולמם הרוחני חסרה הידיעה וההרגשה של יום החורבן אפשר אולי ללמד זכות בנוסח הידוע: סלח להם, כי אין הם יודעים מה שהם עושים. אבל על עצם העובדה, שבתוך תנועה כבירת-תכנים ועמוקת רגשות אפשר שהדרכת הנוער תהא נתונה בידי מי שאין להם חוש לאוצרות הרוח של האומה, לסמלים היסטוריים, לערכים תרבותיים - אין כפרה.
ברל כצנלסון, "חורבן ותלישות", דבר, 26.07.1934, עמ' 2 (מקור, אתר הספרייה הלאומית)

# data[].attributes.attachment_link.title
חורבן ותלישות

# data[].attributes.attachment_link.description
מאמרו של ברל-כצנלסון בעיתון דבר בשנת 1934 על תשעה באב והקשר בין היסטוריה, תודעה לאומית ושיכחה ואל תוך צמיחה והתחדשות רעיונות כשהוא אומר בטור נוסף ומתקן: " דור מחדש ויוצר איננו זורק אל גל האשפה את ירושת הדורות. הוא בוחן ובודק, מרחיק ומקרב ויש שהוא נאחז במסורת הקיימת ומוסיף עליה ..."

# data[].attributes.headline
משה רוזנפלד  עיתון דבר

# data[].attributes.subject
משה רוזנפלד  עיתון דבר

# data[].attributes.attachment_link.title
משה רוזנפלד עיתון דבר 1935

# data[].attributes.headline
עמק שלי - גבעטרון

# data[].attributes.subject
עמק שלי - גבעטרון

# data[].attributes.attachment_link.title
הגבעתרון - עמק שלי

# data[].attributes.headline
עמק שלי - מילים

# data[].attributes.subject
עמק שלי - מילים

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
גלעד מחזר אחר הירדן, הגבעטרון
מילים: יצחק קינן
לחן: חיים אגמון
קיים ביצוע נוסף לשיר זה

גלבוע מביט ורוטן.
כוכב הרוחות מאיר לילותיו,
נושבות אגדות בשדותיו.

ירח אסף אורו המכסיף,
כוכב רק אחד לא הכזיב.
ילד קטן בפתח מקלט
מביט אל הרי הגלעד.

עמק האש, עמק הדם,
זמר הקרב עוד לא נדם.
עמק יפה, עמק שלי,
יקרת לי, עמק שלי.

העמק דרוך עם רדת הליל,
אי שם כבר מקלע מילל.
אל עלטה נובחות מרגמות
פוצעות הן דממה ושדות.

גלעד מחזר אחר הירדן,
גלבוע הגא מר רוטן.
רוחות הנושקות עם ליל לסלעיו,
שרות שוב את זמר הקרב.

עמק האש, עמק הדם...

נושמת העיר אבק חלומות
עם נחל ותל וחומות.
מי שם דוהר חולף לו ביעף?
יוצא שוב המלך לקרב.

השחר עולה, לעמק ניגר,
המלך חזר אל ההר.
גלבוע שלי - נשבעתי: מחר
תרווה רוב טל ומטר.

עמק האש, עמק הדם...

# data[].attributes.attachment_link.title
מילים לשיר עמק שלי - הגבעטרון

# data[].attributes.attachment_link.description
גלעד מחזר אחר הירדן, הגבעטרון מילים: יצחק קינן לחן: חיים אגמון קיים ביצוע נוסף לשיר זה גלבוע מביט ורוטן. כוכב הרוחות מאיר לילותיו, נושבות אגדות בשדותיו. ירח אסף אורו המכסיף, כוכב רק אחד לא הכזיב. ילד קטן בפתח מקלט מביט אל הרי הגלעד. עמק האש, עמק הדם, זמר הקרב עוד לא נדם.

# data[].attributes.headline
יעלה ויבוא גידי גוב

# data[].attributes.subject
יעלה ויבוא גידי גוב

# data[].attributes.headline
יעלה ויבוא מילים

# data[].attributes.subject
יעלה ויבוא מילים

# data[].attributes.attachment_link.title
גידי גוב יעלה ויבוא - חיפוש ב-Google