# data[].attributes.attachment_link.title
Můj hřích, má duše. Lolita Vladimira Nabokova jako Četba s hvězdičkou

# data[].attributes.attachment_link.description
Je to jeden z nejslavnějších prvních odstavců prózy 20. století: „Lolita, světlo mého života, žár mých slabin. Můj hřích, má duše. El‑ó-el‑í-té‑á: špička jazyka se vydává na třístupňovou procházku patrem a na ‚– tři!’ ťuká o zuby. Lo. Li. Ta.“

# data[].attributes.attachment_link.title
Schindlerův seznam (1993, 2019) CZ HD trailer

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pod slupkou nevinnosti, romantiky, smyslnosti a tajemství se skrývají věci, které musí být vyřčeny.

Spojení slov Sophiina volba už vešlo do běžné mluvy. Znamená prostě nějaké rozhodnutí, které je nesmírně stresující. Můžete vybírat v krajní situaci z dvou možností, z nichž ani jedna není správná. Každý z nás někdy zažil tu svojí Sophiinu volbu, ovšem troufám si tvrdit, že nikdy tak hraniční, jako prožila Sophie Zawistowski, hrdinka románu Williama Styrona a později stejnojmenného filmu.

I když všichni „tak nějak" vědí, o jakou volbu se v případě Sophie jedná, jsou lidé, kteří netuší, nechtějí vědět a ani vidět. Což je naprosto pochopitelné.

Schindlerův seznam, Pianista, Šedá zóna... jen malý výčet. A Sophiina volba stojí někde mezi. Sledujeme osudy Sophie, polské katoličky, vyprávění o jejím životě před válkou i v ní. A na onu finální volbu dojde vlastně až na konci a jakoby „mimochodem".

Slavný film je přes čtyřicet let starý. Roky mu však nikterak neubírají na atmosféře, neuvěřitelných hereckých výkonech i skvělé kameře a režii. Oprávněně mu lze vytknout snad jen příliš pomalé tempo v některých pasážích, které se mohou zdát lidem nudné. Jenže to tak prostě musí být. Aby se ona osudová volba nějak vysvětlila. I když se vysvětlit nedá.

V americkém nakladatelství Random House vyšel v roce 1979 bezmála šestisetstránkový román Sophiina volba (Sophie's Choice). Spisovatel William Styron (1925 - 2006) pojal svůj psychologický román jako „složité a neobvyklé zpracování vlivu nacismu na průměrně silného jedince", jak praví oficiální anotace. Hlavní hrdina není Sophie, jak by se zdálo z názvu, ale Stingo. Je to román částečně autobiografický, takže Stingo - vypravěč je vlastně Styron.

Sám pak řekl, že se sice setkal s Polkou, která přežila holocaust, ale o oné volbě, zda proběhla, nebo ne, pomlčel. A nikdo neví, jestli se ta věc skutečně odehrála, nebo vznikla jen v jeho fantazii.

Stingo je mladý začínající spisovatel a setká se se Sophií Zawistowskou, Polkou s alabastrově bílou pletí a zrzavými vlasy, křehkou a krásnou, a jejím přítelem Nathanem Landau. Oba působí jako zamilovaný pár, jsou veselí a nevázaní. Jenže během Stingova vyprávění začínají v románu vlastně další dějové linie - ze Sophie během času vypadává, jak a proč se dostala do Osvětimi, co tam zažila, jak se snažila svést velitele tábora Rudolfa Hösse.

Stingo zjišťuje, že Sophie lže - Sophie byla v koncentračním táboře, přestože je čistá árijka, kde - jak vypráví - zemřel její otec, varšavský profesor práv, i její manžel. A měla se tam dostat, protože ukradla maso pro svou tuberkulózní matku. Jenže se provalí, že Sophiin otec byl vášnivý obdivovatel nacistů a antisemita, tedy opak toho, co mu Sophie napovídala.

Jeho protižidovské postoje byly všeobecně známé, přesto ale jakožto potencionálně nebezpečný intelektuál nakonec skončil v koncentračním táboře. Posléze byla i se svými dvěma dětmi, chlapcem Janem a dívkou Evou, zatčena i Sophie.

Postupem děje začíná do sebe vše zapadat. A popis své mučivé, osudové a zdrcující volby Sophie Stingovi prozradí před svou sebevraždou.

Nathan, který je paranoidní schizofrenik, Sophii ničí, oba ničí sebe navzájem. Do destruktivního vztahu těch dvou se dostane i Stingo, který se do Sophie zamiluje. Vrcholí to samozřejmě tragicky, sebevraždou obou milenců.

Nakonec se tématu chopil Alan J. Pakula (1928 - 1998), který spolu se Styronem začal před rokem 1980 pracovat na podobě scénáře. Styron již při psaní knihy měl v hlavě případné obsazení, kdyby se jeho román dostal na filmová plátna. Viděl v Sophii Ursulu Andress. Ale jak s Pakulou neustále scénář předělávali a různě přepracovávali scény, které ve filmu budou a které ne, protože takto obsáhlý román se prostě celý na filmové plátno převést nedá, Andress už nebyla první volbou.

Kline, který byl komediálním hercem, ale v první chvíli Pakulu odmítl - řekl, že je to tak příšerné, že nechce, aby jeho kariéra začala zrovna takhle. Pakula mu řekl, že může začínat v komediích, v divadle, kdekoliv, ale pokud opravdu touží být hercem, tak takové téma nikdy žádný herec neodmítne. A měl pravdu.

Na roli Stinga měl Styron také zcela jasnou představu, ale dlouho se nedařilo najít vhodného herce. Obsazení Petera MacNicola (*1954) budí kontroverze i dnes - někomu se tam prostě nelíbí. Stingo v literární předloze je spíše velice pohledný vysoký mladík. MacNicol je vzrůstu nevelkého a má dětskou tvář - jak řekl Pakula - „i v devadesáti bude vypadat jako malé dítě". Ale na konkurzu pozdější hvězda seriálu Ally McBeal všechny přesvědčila.

Padala hvězdná jména, jako Al Pacino či Jeremy Irons. Nakonec, když do hry vstoupila britská a německá koprodukce, volba padla na celkem neznámého Rakušana - Karlheinz Hackl (1949 - 2014) byl ve své domovině velice známý herec, ale za hranicemi ho neznal vlastně nikdo. Pakulovi byla ukázána pouze fotografie, kde byl v uniformě SS a Pakula jen pokýval hlavou. To byl ten pravý.

Po vybrání lokací v New Yorku, kde se natáčely scény „přítomnosti", bylo zapotřebí postavit někde Osvětim. Volba padla na tehdejší Jugoslávii. Na kraji Záhřebu stála osamocená železniční vlečka, která se nepoužívala již roky. Celý areál byl předělán a byl zde vystavěn doslova kompletní tábor - včetně rampy, kolejí, vlaku, baráků, strážních věží. chybělo už jen jedno - představitelka titulní role.

Zmiňovaná Ursula Andress byla už pasé. Na roli Sophie se hlásily hvězdné herečky, Barbra Streisand, Marthe Keller. Pakula čím dál více pošilhával po Liv Ullmann. Ale pak si vzpomněl na svého kamaráda Miloše Formana. Se slavným režisérem se radil a radil, až ho Forman dostal do Prahy s tím, že by mu někoho ukázal. Pakula přijel na pouhé dva dny. V té době se zrovna natáčely slavné Postřižiny. A Alan J. Pakula spatřil svou Sophii v herečce Magdě Vášáryové.

Prosila, aby roli dostala ona, že udělá naprosto všechno, naučí se polsky, německy. Na tento zážitek Pakula i ona velice neradi vzpomínají, Meryl po letech jen řekla, že jí Pakula už odpustil tenhle emocionální výlev. Že se prostě nemohla udržet. Prý se tomu oba již pousmáli.

Ovšem mezitím Vášáryová dál pobývala v USA a dle ujišťování naprosto všech měla roli Sophie v kapse. A teď co. Před Pakulou stála také taková jedna Sophiina volba (s trpkým úsměvem, samozřejmě). Tak se zeptal Miloše Formana, co má dělat. A ten mu odpověděl dnes již legendární větou:

Když obsadíš Magdu, máte Oskara v kapse všichni. Když obsadíš Meryl, má Oscara v kapse ona.

A jak to dopadlo - no jak jinak. William Styron později zavzpomínal, že když Magdu viděl, byl okouzlený její krásou a talentem. Jenže roli nedostala, zasáhli producenti, kteří chtěli mít ve filmu známou hvězdu. A ne neznámou herečku z východní Evropy. Když Styron dlouho po natočení Sophie zavítal do Prahy, před novináři v rozhovoru sám od sebe začal mluvit o Magdě Vášáryové, že na ni nikdy nezapomněl.

A že když vidí film, vidí tam ji. Bohužel, roli dostala Streep a Magda se vrátila domů. A dokonce přemýšlela, že s herectvím skončí nadobro a není se co divit, byl to velký podraz. Mohla udělat kariéru doslova světovou.

Film získal ještě Zlatý glóbus a 4 nominace na hlavní cenu filmové akademie Oscar. A Meryl Streep skutečně excelovala. I když - možná by Magda byla přece jen lepší. Scéna oné volby se točila na první dobrou. Meryl Streep nechtěla opakovat tento záběr. Skoro pětiminutový výstup všech zúčastněných musel být udělán napoprvé, už s ohledem na děti, které tam vystupují. A to se povedlo.

Mimochodem - zde ta scéna je. Celá. A je jen na čtenářích, zda si ji pustí, či ne. S ohledem na ty, kteří film třeba ještě neviděli, nebo jim je celá tato volba neznámá, záměrně v celém článku není ani zmínka o tom, o co v ní jde.

Sophiina volba je film, na který se dívá špatně. Někdo mu vytýká jistou rozvleklost, protože všichni vlastně čekají na ono srdcervoucí finále. Ale ono to tak být musí, aby se poskládala celá mozaika příběhu.

# data[].attributes.attachment_link.title
Srdcervoucí Sophiina volba: Sophii měla hrát Vášáryová, Meryl Streep prosila režiséra na kolenou - Seznam Médium

# data[].attributes.attachment_link.description
Od natočení jednoho z nejvýznamnějších filmů celé historie uplyne neuvěřitelných 42 let. Citlivější povahy raději snímek vynechávají, ti, kteří četli alespoň knižní předlohu, vědí, že se radši nepodívají. Nebo podívají. Dechberoucí Sophiina volba.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sepsal Američan ze čtvrté generace německých přistěhovalců, který dnes pohodlně žije na mysu Tresky (a přespříliš kouří) a který, jako průzkumník americké pěchoty neschopný boje, jako válečný zajatec, byl před dlouhým časem svědkem zkázonosného bombardování německého města Drážďan, „Polabské Florencie", a zůstal naživu, aby o tom vyprávěl.
Tento román vypráví způsobem tak trochu schizofrenně telegrafickým, jakým se mluví na planetě Tralfamadoru, odkud přilétají létající talíře.
Kurt Vonnegut jr.

Román, jímž autor vstoupil na pole literárního postmodernismu, má několik dějových linií. V jedné z nich je vyprávěn příběh amerického vojáka Billyho Pilgrima, jehož pluk je rozmetán Němci v bitvě v Ardenách. Billy přežije a prchne do lesů, kde je zajat a odvezen do Drážďan, kde bydlí v budově č. 5 místních jatek. Zajatci i německé stráže přečkají zničení města spojeneckým bombardováním v hlubokém sklepení. Billy „pendluje" v čase a zažívá události z minulosti i budoucnosti mimo chronologické pořadí, některé i opakovaně. Je unesen mimozemšťany z Tralfamadoru, kteří žijí ve čtyřech rozměrech, už viděli celý svůj život a nemohou z něj nic měnit, mohou si ale vybrat, který okamžik chtějí právě prožívat.

Jak Billy cestuje v čase vpřed i zpět, prožívá znova různé události ve svém životě - skutečné i fantaskní. Tráví čas na Tralfamadoru, v Drážďanech, ve válce, před svým zajetím i ve svém konformním životě v USA v 50. letech. Nakonec je zabit kvůli jedné události z konce války.

Celé je to absurdní, po přežití válečného masakru jeden ubožák vraždí jiného. Billy díky cestování časem a tralfamadorským teoriím ví, kdy a kde bude zabit, a je s tím smířen. Je střelen laserovou pistolí po svém projevu o létajících talířích a pravé povaze času před velkým publikem v Chicagu v rozdělených Spojených státech v pátek 13. února 1976 (v době, kdy Vonnegut psal román, to je budoucí datum).

Tak to chodí

V románu se poprvé objevuje refrén „Tak to chodí" (v originále „So it goes"), který je významným prvkem Vonnegutova vypravěčského stylu. Používá ho v momentech, kdy se mluví o smrti, jako memento mori nebo konstatování nevysvětlitelného. Tato věta se objevuje i v následujících Vonnegutových románech (Groteska a další). Časem se „So it goes" stalo sloganem odpůrců války ve Vietnamu.

Jako postmoderní román je kniha uvozena předmluvou o tom, jak a proč Kurt Vonnegut začal psát Jatka č. 5. Omlouvá se že:

...o masakru se nic inteligentního říct nedá. Předpokládá se, že všichni jsou mrtvi, že už nikdy nic neřeknou, že už nikdy nebudou nic chtít. Předpokládá se, že po masakru se rozhostí hluboké ticho, a taky tomu tak vždycky je...

V roce 1972 natočil George Roy Hill stejnojmenný film, který na festivalu v Cannes získal cenu poroty (Prix du Jury 1972). Hlavním kameramanem byl Čech Miroslav Ondříček a ve filmu jako kulisa posloužila řada pražských zákoutí: Hlavní nádraží, Malá Strana (průvod zajatců drážďanskou ulicí), Holešovická tržnice (jatka č. 5), Právnická fakulta (Tralfamadorské shromáždění) a natáčelo se také v Mostě (Drážďany po náletu).

Vonnegutova Jatka č. 5 jsou jedním z nejpůsobivějších protiválečných románů. Postrádá hrdiny, není v něm vítězství, autor zbavuje čtenáře jakýchkoli iluzí o „spravedlivé válce". Válka je vražedný stroj, podobně jako jatka. V roce 1969, kdy román vyšel, odrážel hlubokou krizi amerického světovládného pocitu - a v tomto smyslu je dnes snad ještě působivější.

Účinkuje: Ivan Řezáč

Překlad: Jaroslav Kořán
Připravil: Hynek Pekárek
Režie: Dimitrij Dudík

Natočeno v roce 2016.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kurt Vonnegut jr.: Jatka č. 5 aneb Křížová výprava dětí - povinný tanec se smrtí

# data[].attributes.attachment_link.description
Z rozbombardovaných ulic Drážďan až na planetu Tralfamadore. Četba na pokračování ze slavného sci-fi románu amerického spisovatele Kurta Vonneguta jr. z roku 1969. Jedno z nejoriginálnějších protiválečných literárních děl všech dob postrádá hrdiny, není v něm vítězství, autor zbavuje čtenáře jakýchkoli iluzí o „spravedlivé válce". Válka je vražedný stroj, podobně jako jatka.

# data[].attributes.attachment_link.description
Pravopisné jevy online worksheet for 2. stupeň ZŠ,1.-4.ročník SŠ. You can do the exercises online or download the worksheet as pdf.

# data[].attributes.attachment_link.description
Pravopis, vyhledávání chyb online worksheet for 8. ročník +. You can do the exercises online or download the worksheet as pdf.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„ Vždycky jsem hledal slovo, které bylo vysloveno jen jednou.
Ba které dosud nebylo vysloveno vůbec.
Měl jsem hledat slova všední."
Vladimír Holan
(cituju zpaměti, tak to může být třeba i jinak či od někoho jiného...)

Tento text bude o zločinu. Bude o hříchu. Bude o čirém brachiálním zlu (nevím sice, co znamená slovo brachiální, ale četl jsem ho u Václava Klause Jr., tak to jistě bude něco náramně chytrého). Bude o slabosti, lenosti a zbabělosti. Bude o mně, o vás i o všech copywriterech, co kdy žili na téhle planetě. Bude o Jarkovi Nohavicovi. Aspoň teda okrajově. Docela hodně okrajově. Dokonce bych řekl, že úplně marginálně. Ale určitě bude tak nějak obecně o člověku (kterým je mj. i Jarek Nohavica). Bude o svobodě, o vůli, o kráse. A to se v článku od materialistického námezdního copywritera jen tak nevidí. Bude o klišé.

Klišé je zlo. Možná ne úplně brachiální zlo, ale určitě zlo jazykové. Klišé totiž zabíjí. Zabíjí zaprvé srozumitelnost textu. Zadruhé čtivost textu. A zatřetí jedinečnou krásu textu. Nejhorší jsou klišé, která zabíjejí všechny tyhle tři věci najednou. V zahraniční inbound marketingové literatuře se takovému klišé říká copykiller. Fakt. Taková klišé kolikrát dokážou zabít i člověka. Aspoň já jsem si to už mnohokrát chtěl hodit, když jsem si omylem pustil sportovní zprávy nebo otevřel noviny. Anebo když jsem si po sobě četl PR článek, který vznikal čtvrt hodiny před deadlinem rychlostí půl normostrany za minutu. Ano, psal jsem PR články. Byl to poslední hřích mého pozdního mládí.

Člověk by měl bojovat s tím zlem, na které právě stačí. My copywriteři sotva porazíme Islámský stát či zastavíme globální klimatické změny. Ale můžeme bojovat proti klišé. Každé klišé, které se naučíme v textu rozeznat a zničit, možná přispěje k tomu, že klient prodá o jeden výrobek víc nebo získá nového fanouška na Facebooku. Klient bude šťastnější a bude kolem sebe šířit dobro. Klientův zákazník získá produkt, který vyřeší jeho potřebu, bude tedy také šťastnější a bude kolem sebe šířit dobro. Stát vybere víc na daních, bude tedy také šťastnější a bude kolem sebe šířit dobro...

Chápete už, jak zásadní je boj proti klišé?

Klíč klišovité hnusy k rozeznání otvírající

Abychom porozuměli tomu, jak klišé zabíjí a v čem tkví jeho zlo, musíme nejprve dobře pochopit, co to klišé vlastně je. A také co není. Abychom se v naší štvanici na zabijácké klišé nepustili po falešné stopě. Abychom s vaničkou nevylili i dítě.

Vysvětlím vám to na takovém humorném příkladu ze svého copyživota. Veden etymologií slova (cliché = předem připravený tiskařský štoček s frázemi, které v době Velké francouzské revoluce nesměly chybět v žádném novinovém článku) jsem jeden čas měl za to, že základním atributem klišé je především jeho úmorná četnost. Čeho je moc, toho je příliš. 100x klišé umořilo osla. Tak dlouho se chodí s textem pro klišé, až z toho čtenář vyvrhne...

(Pseudo)logicky mě tedy napadlo, že nejlepší obranou proti klišé bude užívání slov a konstrukcí, které se naopak v jazyce vyskytují pomálu. Byla to samozřejmě mimořádně špatná úvaha. Texty psané archaizujícím, poetizujícím či filozofujícím jazykem si člověk může dovolit ještě tak na svém blogu. Ale v marketingu jsou zpravidla (i když ne vždy) neprůchozí. Však mi taky nikdy žádný pokus o tento typ jazykové expresivity neprošel. Buď je zatrhla má vlastní copywriterská autocenzura, anebo klient...

Ale trpěl jsem tím. Cítil jsem touhu říct něco originálního, odlišného, nového - leč zůstával jsem stále u těch starých obyčejných slov. Že je něco „zadarmo", že něco můžete „získat", že něco stojí za to „prožít". Vždyť to je všude! Opakuje se to v každém textu. Tahle slova zná a umí používat každý. Copak si mě klient platí kvůli tomu, co umí a zná každý?

Mimochodem, i tahle úvaha byla mimořádně špatná. Klient by si měl platit copywritera proto, aby díky jeho textům prodal víc produktů nebo služeb. Nikoli proto, aby s jeho pomocí získal Pulitzerovu cenu. Že to někteří klienti nechápou a nutí copywritery do nezřízených kreativních orgií, je věc jiná.

To sem ale vlastně nepatří. Pro naše téma je podstatný fakt, že vyskytuje-li se nějaká formulace v různých textech často, ještě to neznamená, že se jedná o klišé. Frekvence není rozlišující znak klišovitosti. Nejpoužívanější české slovo je, asi vás to nepřekvapí, spojka „a". Statističtí lingvisté napočítali v korpusu českých textů k roku 2010 těchto slůvek rovných 2 888 834. Přesto by asi žádného copywritera nenapadlo uvalit na spojku „a" embargo, aby tím jeho texty získaly na originalitě.

Ani nedostatek originality sám o sobě není rozlišujícím znakem klišé. Jazyk není originální. Musíte se smířit s tím, že třeba takovou češtinu sdílíte s dalšími 9 999 999 lidmi. A co teprve angličtinu! Každé slovo, které berete do úst, už před vámi někdo vyslovil. Být jazykově skutečně originální by znamenalo vymyslet si úplně nový jazyk. Jazyk, který by pak tedy skutečně byl vrcholně originální (řekněme přímo ultra originální) ale jeho nesporným záporem by byl fakt, že by mu nikdo nerozuměl. Smysl by dával jenom vám - a kdoví jestli.

Když například v textu použijete přísloví, úsloví, ustálené rčení, ještě to neznamená, že tím text zabijete. Dokonce ho tím nemusíte ani zranit. Přísloví a rčení sice ze své podstaty postrádají originalitu, ale sama o sobě to nejsou klišé. I když se tak někdy tváří a celkem snadno se jimi mohou stát.

Tři smrtelné hříchy, jimiž se klišé na vašem textu proviňuje

Klišé tedy určitě nejsou originální. Určitě se také vyskytují v textech často. Přinejmenším častěji, než by bylo záhodno. Ale abychom plně vystihli zhoubnou podstatu klišé, musíme k těmto vlastnostem ještě pár věcí přidat.

A) Nevkus aneb Haha Bimbi ve StarDance

Asi tou nejkřiklavější vlastností klišé je nevkusnost. Někdy si můžete dovolit použít i tisíckrát omletou frázi a nebude znít jako klišé. Ale musíte vědět kdy. Musíte mít dostatek vkusu a citu, abyste tu správnou příležitost rozpoznali. Tam, kde cit a vkus chybí, se klišé může vynořit za každým rohem.

Klišé je především nevkusné - to je jeho univerzální vlastnost. V textu působí jako hrom do police. Jako Haha Bimbi tančící rumbu s Dlouhým Bidlem ve finále StarDance. Šroubovaně, toporně, nemotorně, vlezle, vulgárně, nevtipně. Prostě nic, co byste v textu chtěli mít.

B) Metafory z druhé ruky aneb Padlí andělé jazyka

Klišé přicházejí na svět namnoze jako kupodivu velice originální a nápadité metafory, novátorská pojmenování, provokativní formulace. Často s nimi vyrukují novináři, politici, umělci, zkrátka mediálně vlivné osoby. Někdy se takový úkaz natrvalo uchytí v jazyce a zlidoví. Říká se mu pak přísloví, úsloví, rčení a je úplně v pořádku.

Jindy se ale taková formulace zcela neujme a za svou ji vezmou jen úzké skupiny lidí. Třeba novináři, sportovní komentátoři, markeťáci, bankovní poradci, politici. Když pak chce například novinář či copywriter vyjádřit nějakou myšlenku, místo aby se trápil s vlastní co nejpřesnější formulací, sáhne po již předpřipravné frázi. Je to rychlejší, pohodlnější, pisatelé často mají také pocit, že to je víc cool. Jenže není. A čím víc takových metafor z druhé ruky autor do svého díla implementuje (ha!), tím otravnější se jeho text stává.

S klišé je tedy svázán nejen nedostatek vkusu, ale často také lenost, bezmyšlenkovitost či lehkomyslnost ve věcech duševního vlastnictví („Hele, to je super formulace, tu si půjčím!"). Klišé je tak trochu neetické.

C) Desémantizace aneb Nedostatek smyslu

Jelikož je klišé jazykový prefabrikát, většinou taková fráze jen velice mlhavě vyjadřuje to, co je skutečným věcným obsahem daného sdělení. A čím víc se pak taková fráze vyskytuje v určitém žánru, tím méně přináší nějakou informaci a stává se spíš jen těžko uchopitelným balastem. Odborně se tomuto procesu říká desémantiazace. Česky bychom normálně řekli, že daná formulace ztrácí význam. Prostě nic neznamená.

Sem patří všechny ty přístupy (individuální, proklientský, inovativní), všechny ty společnosti (mladé, dynamické, progresivní), všechna ta řešení (sofistikovaná, komplexní, na míru). Když napíšu, že „v naší společnosti razíme individuální přístup", je to klišé jako Brno postrádající smysl ze dvou důvodů. Zaprvé individuálním přístupem se dnes prsí absolutně všichni, takže výslovně to zmiňovat prakticky nemá žádný význam. Je to, jako by se švec chlubil, že on na rozdíl od ostatních konkurenčních ševců šije boty. Švec šije boty, pekař peče housky, firmy mají individuální přístup. To víme. A dál?

„Individuální přístup" ale postrádá smysl ještě fundamentálnějším způsobem. Co to totiž teda vlastně znamená? Tak nějak nevíme, že jo? Jasně, budou k nám přistupovat individuálně. To znamená jak? Třeba já si to představuju jako římského úředníka ze Života Briana, který mi osobně z očí do očí laskavým tónem sdělí „Ukřižování? Skvělé! Pokračujte vlevo a vezměte si jeden kříž." Ale někdo jiný si pod tím dost možná představí něco úplně jiného.

Formulka „individuální přístup" je prostě tak strašně vágní, široká, mlhavá a konfúzní, že může znamenat prakticky cokoli. Schovávat se pod ní přitom mohou naprosto zásadní informace. Třeba v mé oblíbené restauraci ČESTR také razí individuální a proklientský přístup. Od chvíle, kdy vás obsluha usadí ke stolečku, se vám začne věnovat jeden číšník, který vám poradí s volbou vhodného menu a dohlíží na dalších 10 číšníků, kteří dělají vše proto, abyste měli neustále co jíst a pít. Ten servis je naprosto neskutečný a nikdy přenikdy ho nikdo nemůže vměstnat do fráze „individuální" nebo „proklientský přístup".

Klišé v tomto případě nejenže nepřináší žádnou informaci, ale dokonce zamlžuje a zkresluje realitu. Zakrývá pravdu. Lže. Pravda zní: „Budeme kolem vás kmitat, až se z nás bude kouřit - a ještě se přitom budeme usmívat." V porovnání s tím bude „proklientský přístup" vždy jen bohapustým žvástem. Takové klišé je otravné a nevkusné, ale navíc skutečně škodí. Tam, kde mohly čtenáře přesvědčit konkrétní, věcné a hodnotné argumenty, se na něj šklebí klišé. To je marketingová sebevražda!

Nevkus, lenost, lež. To jsou 3 smrtelné hříchy klišé.

7 copywriterských ctností, s nimiž klišé porazíte

Klišé už bychom tedy měli poznat. Je to formulace, která se opakovaně vyskytuje v určitých textech, je zpravidla umělého původu (není pociťována jako zlidovělá), působí křečovitě, nudně a neoriginálně a často nedává příliš mnoho smyslu.

Existují klišé obecně žurnalistická:
Vyrovnat se s dějinami Změna visela ve vzduchu Čeřit hladinu rybníčku
Existují klišé specificky sportovně žurnalistická:
Domácí byli při chuti Tečku za sezónou napsal Hosté měli více ze hry XY nedal gólmanovi šanci
Existuje nekonečná řada klišé marketingových - pár z nich jsme si představili výše. Můžeme k nim připojit ještě specifická klišé z řad sloganů, například:
X není Y, X je životní styl Tak trochu jiné... Specialista na... Váš partner pro...
Atd. Klišé všeho druhu mají společné to, že jsou otravná, nevkusná a matoucí. Cílem kohokoli, kdo se profesionálně zabývá psaním, by měla být jejich úplná eliminace v textech. Klišé oslabují autorovu pověst, připravují ho o čtenáře. Proč jsou tedy texty na internetu, v televizi i novinách plná klišé? Psát bez nich je totiž podivuhodně obtížné. Potřebujete k tomu vkus, cit, píli, odvahu, kreativitu. Musíte vystoupit ze sféry jazykového komfortu. Musíte si přestat „půjčovat" cizí myšlenky a začít vytvářet vlastní. Musíte si osvojit copywriterské ctnosti.

1. Dostatek času

Pokud máte jen trochu jazykového citu a maličko zkušeností se psaním, je čas prakticky tou jedinou věcí, kterou potřebujete k tomu, aby vaše texty byly prosty klišé. Copywriteři, žurnalisté či social media guruové málokdy bývají stylisticky tupí, líní či nepoctiví. Ale zato 100% trpí nedostatkem času. A co uděláte, když se vám nedostává času? Máte-li hlad, sáhnete po lunchmeatu nebo instantní polévce. Máte-li odevzdat text, sáhnete po klišé. To je taky taková konzerva (myšlenková), taky taková (jazyková) polévka z pytlíku. S pomocí klišé text poskládáte za chviličku. Ale co do kvality to bude ekvivalent laciného prefabrikátu.

Stejně jako se vývar musí vařit dlouhé hodiny, aby byl opravdu chutný a silný, také při psaní textu si většinou musíte dát hodně na čas, aby za něco stál. Aby se vám z mozku uvolnily ty správné myšlenky, aby se na správných místech usadily ty správné formulace, aby se vyvařily všechny toxiny a sajrajty. Čím méně času dopřejete textu, s tím větší pravděpodobností se vám v něm budou kupit otřepané fráze a laciná klišé. Vezmete totiž ty formulace, které jsou první na ráně, místo abyste si počkali na ta správná slova.

„Čas všechno zahojí..." zpívá Blanka Šrůmová. Nevím, zda všechno, ale na klišé čas fakt zabírá. Najděte si ho a vaše texty budou mnohem čtivější, osobitější a zábavnější.

2. Věcnost

Většina copywriterů má zvláštní (ale pochopitelný) zvyk. Sednou za klávesnici a hned tam začnou bušit vzrušené exklamace, hlubokomyslné metafory, vznešené ódy na pomezí floristiky a metafyziky. Ó, jak já tomu rozumím! Jenže 80 % všeho, co se vám v prvotním spisovatelském opojení jeví jako čirá poezie, se po vystřízlivění ukáže být jen klišovitou vatou. A vám nezbude než všechen ten nános klišé vrstvu po vrstvě oloupat, až zůstane jen věcná podstata toho, co jste chtěli říci.

Je to těžká a nevděčná práce. A přitom úplně zbytečná. Stačilo, kdybyste postupovali naopak. Po usednutí k počítači zformulovali věcnou podstatu toho, co chcete říct. A pak by se vidělo. Existuje spousta žánrů a forem webového psaní, kdy vlastně nic jiného než věcné sdělení není potřeba. Květnaté řečičky jsou jen na obtíž. Ale i pokud si daný text žádá nějaké to obrazivější a kreativnější výrazivo, stejně bývá většinou lepší zformulovat nejprve věcnou podstatu sdělení a pak ji dotvářet a vyšperkovávat. Lépe se vám bude kontrolovat, zda je míra metaforičnosti únosná nebo už přes čáru.

Takže rada číslo 2: Napište nejprve stručně, jasně a věcně sdělení - a s tím si pak dle uvážení dál hrajte. Věřte, že vždycky je lepší věcný, byť poněkud suchý text, než stylisticky rádoby bohatá slohová práce bez obsahu plná klišé.

3. Poctivost

Nemyslím tím ani tak poctivost ke čtenářům či zákazníkům, ale hlavně k sobě samým. Buďte k sobě poctiví. Začněte otázkou: Potřebuju vůbec cpát do textu něco jiného než věcný obsah? U řady textů zní odpověď na tuto otázku: Ne, nepotřebuju. A hlavně čtenář mých textů nic takového nepotřebuje. Chce většinou jen získat nějakou informaci. Ne konzumovat nějakou mou slovní omáčku.

Jenže copywriteři často při psaní nehledí na svého čtenáře. Hledí na svého šéfa, klienta, kolegu, odbornou porotu jakési nepříliš prestižní soutěže. Chtějí zanechat dojem, blýsknout se svými schopnostmi. A právě tady je nutné být k sobě opravdu poctivý. Musíte si klást otázku: Je to fér ke čtenářům či klientovi, když se snažím do textu vpašovat něco ze svého „umu", místo abych jen sdělil požadovanou informaci? Případně ještě drsnější otázku: Mám na to, abych do textu vnášel nějaký um? Nebude lepší, aby zůstal prostý a jasný jako slovo boží? Mám dost času na to, abych vymyslel něco fakt super, nebo zůstanu jen u výpůjček ze skladiště starého jazykového haraburdí?

Odpovězte si na tyhle otázky vždy poctivě a klišé se vám budou vyhýbat.

4. Uvážlivost

Když už cítíte nutkavou potřebu text něčím oživit a zkrášlit, případně když takovou potřebu cítí klient či nadřízený, neplýtvejte svými kreativními silami. Nikdo jich nemá neomezeně, a proto se vyplatí pečlivě zvažovat, kterým informacím věnovat speciální copywriterskou péči.

Občas pomáhám s texty začínajícím copywriterům a vždycky mě překvapí, jak málo stačí k tomu, abyste z obyčejného textu udělali text přinejmenším příjemný. Stačí držet se věcné podstaty sdělení a na správném místě použít jeden vtípek, jednu metaforu, jedno přirovnání. A na tom si dát záležet. I začínající copywriteři dokážou něco takového svěžího vytvořit. Ale často si nedokážou správně rozvrhnout síly. Vybrat si, na co by se měli soustředit.

A na co se soustředit? Z hlediska kompozice jsou samozřejmě nejdůležitějšími místy začátek a konec. Nadpis, první věta, závěrečná klauzule. Když se vám na tahle místa podaří šoupnout něco nápaditého, výsledný dojem z textu zásadním způsobem vylepšíte.

Z hlediska klienta, pro kterého píšete, mají největší důležitost informace, které pomohou danou věc prodat. USP - jedinečné prodejní argumenty. Zaměříte-li se na ně, určitě neuděláte chybu.

No a z hlediska vašeho se vyplatí pracovat s informacemi, které vám přijdou zajímavé, které vás inspirují. Vhodná formulace vás pak napadne sama a budete mít text zkrášlený takříkajíc zadarmo.

5. Přirozenost

Jedna z nejtěžších věcí u každého textu je, aby vyzněl přirozeně. Musíte mít už hodně odepsáno a hodně natrénováno, aby se vám to aspoň trochu dařilo. Problémy budete nacházet na rovině rytmické, lexikální i syntaktické. Frazeologie a obrazná pojmenování jsou pak kapitola sama pro sebe.

Vymyslet přirovnání nebo metaforu znějící přirozeně umí jen málokdo. Já například s tím mám opravdu problém. Proto se o přirovnání a metafory moc nesnažím. Nicméně tu a tam si text zaslouží něčím takovým prošpikovat, aby nebyl tak docela suchý. Dá to hodně přemýšlení a přepisování - a výsledek pak často vypadá zcela obyčejně. Ale to je v pořádku. Obyčejnost je znakem toho, že se vám podařilo trefit ten správný přirozený modus. Mnohem horší je, pokud přirovnání či metafora zní křečovitě. Marlowovská přirovnání typu „Byla tam zábava asi jako na školním výletě do krematoria" z vás copywriterskou superstar neudělají. S tím budete mít úspěch asi jako Napoleon u Waterloo. Což vám pak jistě bude příjemné asi jako konverzace s hluchoněmým v temné komoře.

Cítíte, že to nezní dobře? Je to křeč, nevkus, násilí na jazyku. Znám lidi, kteří tak píšou a myslí si, že to z nich dělá mistry slova. Nedělá. Naopak tím ukazují, jak málo zvládají technické aspekty psaní. Pouštět se do originálních přirovnání a metafor je prostě troufalost, která málokdy končí úspěchem. Přesto má každý možnost oživit text trochou toho metaforického jazyka, aniž by podlehl nástrahám klišé na jedné, a křečovitosti na druhé straně.

Stále je tu totiž je možnost třetí, totiž využít obrazných pojmenování pociťovaných jako lidová. Přísloví, úsloví a rčení mají takříkajíc neomezenou licenci šíření, nejsou pociťována rušivě jako klišé a jejich vyznění je zcela přirozené - jinak by přece sotva zlidověla. Proč se tedy za daných okolností mořit vymýšlením nějaké stylistické hrůzy, případně sahat po nějakém žurnalistickém či marketingovém klišé, když si můžu vzít krásné zlidovělé „příjemné jako osina v zadku" bez práce? Čerpat ze zásobárny lidové kreativity je v jazyce dovoleno. Tak si z ní berte, co vaše klávesnice ráčí!

6. Nápaditost

„Tak si z ní berte, co vaše klávesnice ráčí." Rozhodne netvrdím, že by tahle hříčka byla nějak bůhvíjak nápaditá. Vůbec ne! Ale dobře ilustruje další techniku, jejíž pomocí můžete svůj text oživit - a to dokonce i za pomoci klišé.

Jak jsme si řekli, hlavním problémem klišé je myšlenková a formulační lenost toho, kdo je používá, a z ní plynoucí významová vyprázdněnost klišovitých formulací. Často ale stačí, když se autor textu jen lehoulince zamyslí nad tím, co vlastně chce danou frází říct, a následně příslušnou informaci vhodným způsobem vypíchne.

V jazykovědě se to nazývá hezkým termínem „aktualizace". Smysl i toho nejvyprázdněnějšího klišé lze „aktualizovat" tím, že přijdete s nápadem, který požadovaný význam zvýrazní, zesílí, explicitně na něj upozorní.

Typickým a v marketingu značně rozšířeným způsobem, jak toho dosáhnout, je přiznání klišovitosti. Vezměte si třeba svého času populární Čtvrtníčkovy lekce reklamštiny pro Vodafone. Když si v jednom ze spotů střílel z významu slova „neomezeně" v jazyce mobilních operátorů, narážel právě na to, že toto slovo v reklamních nabídkách mobilních tarifů vlastně nemá smysl a lidé ho neberou vážně. Tím, že to Čtvrtníčkův spot tematizoval a zdůraznil, že u Vodafonu „neomezeně" znamená opravdu „neomezeně", probudil v lidech důvěru ve smysl slov a možná i chuť nakupovat.

I webové texty docela hojně využívají této techniky. „Razíme individuální přístup a na rozdíl od jiných to pro nás není jenom reklamní klišé" - s různými variacemi této formulace se na stránkách různých společností setkáme tak často, že už to začíná být pomalu stejně vyprázdněná fráze jako původní klišé.

Pokud tedy chcete s klišé pracovat a vhodnými aktualizacemi jim vracet smysl, bez trochy té nápaditosti se neobejdete. Jinak hrozí, že z klišovitosti nevybřednete, případně ustrnete v křečovitosti či úplné nesrozumitelnosti. Na druhou stranu výhody tohoto postupu jsou nemalé. Nemusíte přece jen vymýšlet nic na zelené louce. A když to celé provedete citlivě a lidé vaši hru pochopí, ohromným způsobem tím zesílíte význam, který chcete sdělit.

7. Kreativita

A nakonec vždy zbývá ještě jedna možnost. Že se vykašlete na klišé, rčení i přísloví a všechny obrazy, metafory, přirovnání i případné vtípky a jazykové ozdůbky si vymyslíte sami. Budete na to potřebovat hrozně moc času. Nikoli jen hodiny faktického psaní, ale také dlouhé dny čekání na nápad či dozrávání myšlenek. Bude vás to stát strašnou spoustu kreativních sil. A výsledkem nakonec pravděpodobně nebude nic spektakulárně oslnivého. Jen svěží, myšlenkově originální, dobře čitelný a sémanticky přesný text.

Není asi na světě klient nebo šéf, který by vám všechen ten čas a všechno to úsilí zaplatil. Ale jestli někde tam nahoře na obláčku sedí copywriterský bůh, určitě vám to jednou vrchovatě zaplatí on. Každý takový text totiž představuje ultimátní dobro a co jiného by měl mít copywriterský bůh na práci než oplácet dobro dobrem? Tak pište dál - a bez klišé!

# data[].attributes.attachment_link.title
Proč je důležité psát texty bez klišé a jak z průměrného textu udělat text přinejmenším příjemný

# data[].attributes.attachment_link.description
„ Vždycky jsem hledal slovo, které bylo vysloveno jen jednou. Ba které dosud nebylo vysloveno vůbec. Měl jsem hledat slova všední." Vladimír Holan (cituju zpaměti, tak to může být třeba i jinak či od někoho jiného...) Tento text bude o zločinu. Bude o hříchu.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Neskutečně skvělé
Z obav, abych nebyl zase nařčen z nenávisti ke všem jazykovým novotvarům, spěchám ujistit, že mimořádnou genialitu přiznávám těmto dvěma: „Nemá to chybu" a „vychytávka".

To první vzniklo nepochybně z nudy nad banálními a emočně sycenými označeními dokonalosti typu „perfektní" nebo „skvělý" a nahradilo kdysi všudypřítomná, dnes už zaplaťpánbůh vyhynulá, různými generacemi oblíbená a následnými generacemi zatracená úsloví jako „žůžo", „žrádlo", „senza" a „špica" - nechť všechna odpočívají v pokoji.

Emočně neutrální a faktografické „nemá to chybu" v repertoáru asi zůstane, dokud se ty chyby budou „vychytávat". Lepší než nemající chybu už může být jen neskutečné a neskutečně skvělé. A to je idiot č. 1, protože jeví-li se něco tak skvělé, že až neskutečné, musí to být dokonale skutečné, aby se mohlo jevit.
2. Vychytaný výrobek
Vychytávka se však přeřazuje do kategorie idiotů, když se přesune na vychytaný výrobek (jak už jsem zahlédl v jedné reklamě) nebo vychytaná inscenace (jak jsem se už dočetl v jedné recenzi). Na ty se stále vztahuje spíš staré dobré „vymakané" a nepleťme si je. Vymakaný výrobek vzniká vychytáním chyb, ale vychytaný výrobek přestává vychytáním existovat, jako přestávají existovat vychytané ryby ve vychytaném rybníku. Takže tohle je můj idiot číslo 2, ve stupňované klasifikaci od mírného idiůtka po kolosální idiotisko.
3. Mimo mísu
Mírně idiotštější než mírný idiůtek - a idiot č. 3 - je mimo mísu, jehož dnes běžné užívání i v žurnalistice ve významu chybný názor, pomýlený čin či nesmyslný žvást bylo pro mě jedním z nejzábavnějších zážitků emigrantova návratu do českého jazyka.

Já totiž nejen znám jeho historii, byl jsem dokonce u jeho zrodu. Na nohejbalovém plácku olomoucké plovárny někdy v roce 1964. Tam se tehdy, při slabé viditelnosti lajnování, v jednu chvíli začalo volávat „mimo mísu" ve významu (tehdy jediném) snadno přeslechnutelného „out".

Přesné autorství, jemuž by se dal přiřknout copyright, nebylo zaregistrováno, ale byl to zcela jistě někdo ze sportovně-jazykových géniů studijní kombinace čeština-tělocvik. Jeden z nich, jménem Mirda Dvořáček, je převezl na svůj domovský Vsetín, kde je od něho pochytil trombonista Mojmír Bártek a nasadil je do Orchestru Gustava Broma. Tam se začalo používat ve významu muzikálním: nepodařená improvizace, nudné aranžmá, špatně zahraná fráze. Jak a kdy přesně od Bromů přešlo do veřejného vlastnictví, zatím stále neúspěšně bádám a veškerou historickou dokumentaci vítám.
4. Nicméně
Na další místo navrhuji slovo nicméně, které v každodenní mluvě téměř každého Čecha zakotvilo jako klišé s častostí a samozřejmostí znemožňujícími praktické zamyšlení nad jeho významem - jímž jsou jednoduchá slova jako „ale" nebo „přesto".

Ta nám však znějí tak plebejsky, že je potřebujeme znoblesnit čili snoblesnit. A nad nímž kroutí hlavou Slováci s otázkou: „Tak čo to vlastne je: menej - lebo nič?" (Já vím, že se tím snažíme vyrovnat anglickému nevertheless, francouzskému néanmoins, italskému nondimeno a německému nichtsdestoweniger, ale snažme se těmto národům raději podobat v něčem méně neohrabaném.)
5. Na doraz
Slovní spojení na doraz jsem poprvé slyšel hned na začátku devadesátých let od redaktorů vysvětlujících, že tak redigují časopis. Dodnes nemám tušení, zda to znamená redigovat vychytaně, či vymakaně, aby to nemělo chybu, nebo se jim to jen taktak daří stihnout do uzávěrky. Takže idiot č. 5. Jinak samozřejmě je to jedna z mnoha inteligentních technik taoistického sexu.
6. Slyším trávu růst
Stoupáme po žebříčku lingvistických idiotů na 6. příčku úslovím slyším trávu růst. O němž si nejsme jisti, zda vyjadřuje:

- šustění broučků v trávě budící iluzi travnatého zvuku,

- pohodový odpočinek na trávníku s tváří ovívanou větrem ohýbanými stébly,

- schopnost představovat si sluchem, jak vysoko by tráva mohla vyrůst a jak by mohla vypadat, až vyroste,

- chvástání geniálním sluchem, talentem, bystrostí a prorockou prozíravostí.
7. Pravé ořechové
Kozel aby hádal, kde se vzal sedmý idiot, zvaný pravé ořechové. Co máte na sobě změnit, když vás někdo napomene, že „tohle chování není to pravé ořechové"? Jaké cviky vám předepíší, je-li „tenhle fitness to pravé ořechové"? Podle čeho poznáte, že váš nový smoking je skutečně „to pravé ořechové" oblečení?

Budete-li to někdy muset překládat do angličtiny, ořechy vynechejte, jen byste Angličany zmátli. Anglicky (vlastně původně skotsky) se to řekne „the real McCoy", ale kdo byl ten pravý McCoy a kdo se za něho podvodně vydával, můžete hádat stejně jako ten ořech.
8. Hurvínek válku
V které scénce Spejbla a Hurvínka si Hurvínek představuje válku? Jak vlastně si ji představuje? Takže co vlastně děláte, když si něco představujete jako Hurvínek válku?

Že nevíte? A máte idiot osmý.
9. Vzít na to jed
Dá se ještě přetrumfnout nějakým devátým? Na to můžete vzít jed. Ale ten už tady máme taky přes půl století. A protože jej zřejmě kdysi kdosi uposlechl a umřel, nahradil se ještě idiotštějším ujištěním, že přes to nejede vlak.

Představující něco ne jen tak „na beton" (další půl století starý idiot), nýbrž nepřekonatelnou překážku tvrdosti diamantu a velikosti dolomitského masívu, přes nějž kdyby se vlak naivně pokoušel jet, určitě by si nabil čumák i se strojvůdcem.
10. Jádro pudla
Ano, ano a na vrcholek a desátou příčku se nám šplhá jádro pudla, obsahující jakési vysvětlení, jakousi podstatu jakéhosi argumentu, jakýsi objev čehosi pravdivého a třebas i překvapivého, jehož písemné užívání prozrazuje pravého ořechového českého novinářského šmoka. A bylo by u každého uživatele zajímavé zjišťovat, zda si je představuje jako jádro „pudla" (z něhož Goethův Faust vidí vyrůstat Mefistofela), nebo „pudlu" (hroudy železné rudy, která se dá přetavit na pravou ořechovou ocel), nebo zda pro něj má nějaký třetí význam či důvod - jako třeba jen to, že se mu líbí jako Hurvínkovi válka.

Úplně na špici, jako andílka na vánočním stromku či třešničku na dort, si nasaďme lingvistický klenot vo co gou - bez komentáře.

A mimochodem, který lingvistický idiot vymyslel české slovo bilingvní? Kromě kombinace čtyř sousledných samohlásek „ngvn" převzaté z jazyka Nxausa, kde se vyslovují mlasknutím dovnitř - podle jakého že to českého vzoru? Fyzikní? Epochní? Vaginní?
Text byl původně publikován v tištěném vydání Reflexu č. 50/2014.

# data[].attributes.attachment_link.title
10 zdomácnělých neskutečných klišé a proč nemluvit jako idiot - Reflex.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Žádné strachy, není to soutěž o deset nejvýřečnějších blbů, nýbrž jen pokus o nové rozšíření významu slova idiot na „idiotský idiom". Čili blbé rčení. Těch se mně nahromadila desítka poměrně nově vzniklých v posledních desetiletích, zdomácnělých na bezmyšlenkovitá klišé, ale dosud nedospělých do oficiálního slovníku českých idiomů.

# data[].attributes.attachment_link.title
SVĚTOVÁ LITERATURA 2. POLOVINY 20. STOLETÍ

# data[].attributes.attachment_link.description
SVĚTOVÁ LITERATURA 2. POLOVINY 20. STOLETÍ. BEATNICI ROZHNĚVANÍ MLADÍ MUŽI Mgr. Michal Oblouk. BEATNICI. beat generation = „zbitá“ generace, unavená životem hnutí amerických básníků a prozaiků 50. a 60. let, kritici poválečné Ameriky

# data[].attributes.attachment_link.title
SVĚTOVÁ LITERATURA 20. STOLETÍ. George Orwell - PDF Free Download

# data[].attributes.attachment_link.description
1 SVĚTOVÁ LITERATURA 20. STOLETÍ George Orwell2 3 Interaktivní výukový materiál Světová literatura 20...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Článek

Orwellův antiutopický román už 62 let uchvacuje čtenáře celého světa. Uchvacuje a zároveň nutí k zamyšlení. Jak to, že kniha, která vyšla v roce 1949, tak přesně dokázala předpovědět totalitní realitu několika zemí roku 1984? Jak je to možné, že fiktivní Oceánie je tak podobná Sovětskému svazu či KLDR?

Na sklonku první poloviny dvacátého století bylo již všem jasné, jakým směrem se bude Evropa nadále ubírat. Ani George Orwell nebyl výjimkou. Sám cítil ve třicátých letech obavy a strach z rozmáhajícího se nacistického Německa. Tyto předtuchy převedl na papír v románu Nadechnout se.

Trny v oku George Orwella

Poté ale upřel svou pozornost jiným směrem, na komunistickou Čína a Rusko. Země, které na oko pochodovali pod praporem svobody a vítězství a bitvu za bitvou upevňovali svou diktátorskou moc nad nic netušícím lidem.

Poté ale upřel svou pozornost jiným směrem, na komunistickou Čína a Rusko. Země, které na oko pochodovali pod praporem svobody a vítězství a bitvu za bitvou upevňovali svou diktátorskou moc nad nic netušícím lidem.

Poté ale upřel svou pozornost jiným směrem, na komunistickou Čína a Rusko. Země, které na oko pochodovali pod praporem svobody a vítězství a bitvu za bitvou upevňovali svou diktátorskou moc nad nic netušícím lidem. V Orwellových myšlenkách se tak začal utvářet obraz temného a nepřirozeného světa, který vyústil ve výstražné a realisticky zdokumentované varování - román 1984. Na více než dvě stě stránkách líčí Orwell nejen osudy řadového obyvatele Oceánie Winstona Smithe, zaměstnance ministerstva s příhodným názvem Pravda, ale také neutěšenou situaci roku 1984.

Poté ale upřel svou pozornost jiným směrem, na komunistickou Čína a Rusko. Země, které na oko pochodovali pod praporem svobody a vítězství a bitvu za bitvou upevňovali svou diktátorskou moc nad nic netušícím lidem. V Orwellových myšlenkách se tak začal utvářet obraz temného a nepřirozeného světa, který vyústil ve výstražné a realisticky zdokumentované varování - román 1984. Na více než dvě stě stránkách líčí Orwell nejen osudy řadového obyvatele Oceánie Winstona Smithe, zaměstnance ministerstva s příhodným názvem Pravda, ale také neutěšenou situaci roku 1984.

Svět je kvůli zničující jaderné válce rozdělen na tři vládnoucí mocnosti. Oceánii (kterou tvoří obě Ameriky, atlantské ostrovy včetně Britských, Australasie a jižní část Afriky), Eurasii (severní část evropského a asijského území, od Portugalska po Behringovu úžinu) a Eastasii (Čína a země na jih od ní). Tyto tři superstráty jsou v té či oné kombinaci neustále ve válce a tak to trvá už pětadvacet let. Uměle udržovaná válka se stala běžností a také nástrojem propagandy. Mocenským a administrativním centrem Oceánie je Londýn.

Trable Winstona Smithe

Hlavní postava 1984 Winston Smith žije v Londýně, kde pracuje na ministerstvu Pravdy a je nevýrazným členem středního proudu. Díky Winstonovu vyprávění se dovídáme o katastrofálním stavu ekonomiky, zoufalé životní situaci lidí, vše prostupujícím udavačství, nebo cíleném ničení lidského myšlení. Smith popisuje svět, kde vládne absolutní totalita, kde společnosti vládne Strana a cokoli proti jejímu kolektivnímu myšlení je krutě trestáno. Odtud známý výrok Velký bratr tě sleduje! Heslo Strany zní: Kdo ovládá minulost, ovládá budoucnost: kdo ovládá přítomnost, ovládá minulost.

Winston Smith je zřejmě jediný, kdo neztratil rozum. I tak ale Winston přežívá takovým životem, jaký mu náleží. Ráno vstává, povinně se účastní rozcvičky, kterou předcvičuje nepříliš přívětivá paní v televizi, a utíká do práce, ve které tráví 12 hodin denně.

Přece jen ho ale něco od ostatních „slepých ovcí" odlišuje. Uvnitř v mysli mu hlodá myšlenka, že něco není v pořádku.

Zajímavosti 8. června

Winston chápe, na jakých všivých principech společnost funguje, její celou absurditu, uvědomuje si i každodenní překrucování minulosti. Dokáže Velký bratr zlomit i Winstonovu lidskou podstatu?

· Šéf ukrajinské rozvědky Kyrylo Budanov navštívil na konci prosince Bachmut v Doněcké oblasti. To, co tam viděl, ho podle jeho slov šokovalo. V současnosti je Bachmut nejžhavějším bodem frontové linie a je plný hrůzných míst s ostatky padlých vojáků. Celý článek

* Aktualizováno · Ruský prezident Vladimir Putin nařídil zastavit palbu na ukrajinské frontě od 6. do 7. ledna, tedy v době pravoslavných Vánoc,...

· V pondělí byla v Krkonoších nalezena těla matky a jejího tříletého syna, kteří byli od minulého týdne pohřešováni. Policie případ...

* Aktualizováno · Asi 150 krav uhynulo ve čtvrtek večer při požáru stájí u Zlaté Olešnice na Trutnovsku. Zranil se i jeden člověk, nadýchal se...

# data[].attributes.attachment_link.description
Na jaře roku 1949 George Orwell spokojeně odkládá pero. Román s pracovním názvem Poslední člověk v Evropě je hotový a brzy půjde do tisku. Orwell ale potřebuje údernější název, z Posledního člověka v Evropě se tak narychlo stává 1984. Jedno z nejzásadnějších literárních děl 20. století dnes slaví 62 let od svého vydání.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Zhoubný vliv Orwellova románu spočívá v redukci reality na její politický rozměr," napsal spisovatel Milan Kundera o slavném románu George Orwella 1984. Jeho ostrá kritika je spíše ojedinělá v chóru oslavných komentářů, které dystopickou vizi totalitního režimu označují za jedno z nejvlivnějších a nejdůležitějších děl 20. století.

A navíc dílo stále aktuální.

Článek si můžete poslechnout také v audioverzi.

Kundera pokračuje: „Odmítám románu tuto redukci prominout jen proto, že to bylo užitečné jako propaganda proti zlu totality. Protože toto zlo je právě redukcí života na politiku a politiky na propagandu. Takže v rozporu s jeho záměry, Orwellův román sdílí duch totality, duch propagandy."

Je román 1984, který poprvé vyšel 8. června 1949, geniálním a působivým zahlédnutím možné totalitní budoucnosti? Nebo je spíše plochou propagandou, která je po desetiletí přeceňovaná, protože slouží jako výstižná charakteristika a karikatura nepřítele?

Znovu bestseler

Nakladatelství Penguin USA objednalo v lednu před čtyřmi roky 75 tisíc nových výtisků románu 1984 a zvažovalo další dotisk. Podobně uvažovaly i ostatní nakladatelské domy po celých Spojených státech. „Během několika dnů se prodej románu zvýšil o 9500 %," uvedl pro New York Times ředitel pro vnější vztahy nakladatelství Penguin Craig Burke.

Téměř sedmdesát let od prvního vydání se román George Orwella stal znovu bestselerem. Zájem se zvedl krátce poté, kdy v médiích vystoupila poradkyně nového prezidenta Donalda Trumpa. Na otázku, proč Bílý dům lže ohledně počtu lidí na inauguraci, Kellyanne Conway odpověděla: „Nebuďte tak dramatický. Tiskový mluvčí pouze poskytl alternativní fakta."

Bílý dům tvrdil, že na inauguraci přišlo nejvíce lidí v historii. Novináři ale prostřednictvím fotografií snadno doložili, že to není pravda.

„Alternativní fakta" zjevně lidem připomenula jednu z podstatných kategorií Orwellova románu - newspeak. Zjednodušeně řečeno je newspeak řeč, kterou vládnoucí totalitní režim zavádí proto, aby lidé už mohli myslet a vyjadřovat se pouze v souladu s tím, co režim chce a povoluje.

„Záměr byl ten, že až si newspeak všichni jednou provždy osvojí, stane se kacířské myšlení - to jest myšlení, které se odchyluje od zásad Angsocu (vládnoucí ideologie - poznámka redakce) - doslova nemyslitelné, aspoň v té míře, v níž je myšlení závislé na slovech," píše Orwell v Dodatku k románu.

Nezáleží na tom, co člověk vidí, jakou má zkušenost. Podstatné je to, co mu režim umožní vidět a zakusit.

Velký bratr přijde 2024

„Stále si připomínám vizi George Orwella z románu 1984," říká v rozhovoru pro BBC prezident Microsoftu Brad Smith. „Základ toho příběhu je o vládě, která kdykoli slyší vše, co kdokoli říká a vidí vše, co kdokoli dělá. Nenastalo to v roce 1984, ale pokud nebudeme opatrní, může to nastat v roce 2024."

Smith, podobně jako už před ním řada vědců včetně Stephena Hawkinga, varuje před neregulovaným rozvojem umělé inteligence. „Jestli už nyní neuzákoníme dostatečnou budoucí ochranu veřejnosti, budeme svědky technologických závodů, s nimiž pak bude jen velmi obtížné držet krok," dodává Smith.

Foto: Claudio Divizia, Shutterstock.com

Ať už je obava z „velkého bratra", který vše vidí a slyší, více či méně realistická, jisté je, že některé Orwellovy koncepty „zlidověly", staly se běžnou součástí veřejných diskusí. Bezpochyby je mnohdy používají i lidé, kteří si je s románem 1984 ani nespojují.

Ztráta soukromí, osobní data vydaná všanc v podstatě komukoli, kdo má zájem, ideologické zkreslování skutečnosti, nesrozumitelný jazyk expertů a politiků, který cloní důležitá rozhodnutí, záplava informací, v níž je velmi nesnadné oddělit důvěryhodné zprávy od „alternativních faktů"...

Velký bratr, newspeak, doublethink. Orwellovský svět plný manipulace, špiclování, zotročování, přetvářky, cenzury, kariérismu...

Základ toho příběhu je o vládě, která kdykoli slyší vše, co kdokoli říká a vidí vše, co kdokoli dělá. Nenastalo to v roce 1984, ale pokud nebudeme opatrní, může to nastat v roce 2024.

Ztráta svobody? Jaké svobody?

„Nemyslím, že všechno to mučení je zapotřebí, aby si vládnoucí podmanili lid," psal v roce 1949 Orwellovi Aldous Huxley.

Huxley je autorem jiné světoznámé dystopie Konec civilizace (Brave New World). V dopise Orwellovi děkoval za zaslání výtisku románu 1984. Ale s jeho vizí nesouhlasil.

„Myslím, že vládnoucí oligarchie nalezne méně náročné a vyčerpávající formy vládnutí a že tyto metody budou podobné těm, které popisuji ve své knize," pokračoval Huxley, jehož román vyšel v roce 1932. Podle něj není z pohledu vládnoucích třeba lidi zavírat do vězení, ale naučit je milovat jejich poddanství. Nabídnout jim všechno, co chtějí, nebo alespoň to, o čem si myslí, že to chtějí - „sex, drogy a rock'n'roll".

Pak lidé nebudou truchlit nad ztrátou svobody, jako hlavní hrdina Orwellova románu Winston Smith. Ani si totiž nevšimnou, že o svobodu přišli.

Která ze dvou pravděpodobně nejznámějších a nejvlivnějších moderních dystopií předpověděla budoucnost přesněji? Která je výstižnější, působivější, přesvědčivější?

Je to samozřejmě do značné míry akademická otázka - tento střet nemůže mít absolutního vítěze. Po desítky let se různí intelektuálové a komentátoři přiklánějí spíš k té nebo druhé knize. Je nicméně zajímavá ze dvou podstatných důvodů: Dokládá, nakolik jsou obě knihy nadčasové a nesou důležitá témata.

A především: To intelektuální cvičení může být inspirativní pro přemýšlení o současnosti a blízké budoucnosti.

Přijde „velký bratr" v roce 2024? Nebo je tu už nějaký čas s námi?

Orwell se bál těch, kdo zakazují knihy. Huxley se bál toho, že nebude důvod knihy zakazovat, protože nebude nikdo, kdo by je chtěl číst. Orwell se bál těch, kdo nás chtějí zbavit informací. Huxley se bál těch, kdo nám nabídnou příliš mnoho a zatlačí nás do pasivity a egoismu. Orwell se bál, že před námi skryjí pravdu. Huxley se obával, že pravda zmizí v moři nepodstatného.

Ubavit se k smrti

„Huxleyho kniha mnohem přesněji evokuje život v naší současné společnosti, především tím, jak zobrazuje kulturu zahlcenou sexem a bezmyšlenkovitou populární zábavou. Naproti tomu mnohem zlověstnější Orwellův román jakoby popisoval místo podobné režimu v Severní Koreji," píše Charles McGrath.

I Grath připomíná vzestup zájmu o Orwellův román po inauguraci Donalda Trumpa. A přemítá, zda to přece jen není důkaz, že autor 1984 zachytil budoucnost lépe. Dospívá ale k závěru, že nikoli. „Politický systém v románu 1984 je přehnaná verze režimu stalinské éry komunismu a Trumpova filosofie se tomu vůbec nepodobá. Trumpovi by mnohem víc vyhovoval svět Aldouse Huxleyho, který je založen na konzumerismu, a v němž zástupy geneticky modifikovaných ztroskotanců nadšeně naplňují potřeby vítězů," pokračuje McGrath.

To jsou základní myšlenky, které se při kritickém srovnávání Orwella a Huxleyho často opakují: Orwell vlastně nepopisuje budoucnost. Zachycuje spíš těžkou temnou dobu, ve které žil - svět konfrontovaný s fašismem, stalinistickým komunismem, světovou válkou. Jenže totalitní režim v tehdejší podobě dnes prakticky neexistuje, snad s výjimkou zmíněné Severní Koreje.

Manipulace a dohled jsou mnohem rafinovanější a méně zřejmé. A nevylučují se se společností, která totalitu odsuzuje a má všechny vnější znaky demokracie.

Neil Postman to shrnuje ve své slavné knize Ubavit se k smrti (Amusing Ourselves to Death, 1985. Česky 1999): „Orwell se bál těch, kdo zakazují knihy. Huxley se bál toho, že nebude důvod knihy zakazovat, protože nebude nikdo, kdo by je chtěl číst. Orwell se bál těch, kdo nás chtějí zbavit informací. Huxley se bál těch, kdo nám nabídnou příliš mnoho a zatlačí nás do pasivity a egoismu. Orwell se bál, že před námi skryjí pravdu. Huxley se obával, že pravda zmizí v moři nepodstatného."

Paradoxně je i „velký bratr", před nímž varuje prezident Microsoftu Brad Smith, blíž Huxleyho než Orwellově vizi. Není to totiž ztělesnění totalitního režimu, hrůzu nahánějící, „vševědoucí" diktátor. Je to spíše postupná technologizace našich životů, stupňující se závislost na moderních technologiích a těch, kteří jim rozumějí a ovládají je. Závislost, kterou snad někdy vnímáme s obavou, ale většinou ji bereme jako něco přirozeného a zajišťujícího pokrok: Stále víc zábavy a blahobytu.

Velký bratr nás sleduje. Ale není to vražedný diktátor či jeho obraz stvořený státem. Jsou to nevinné elektronické hračky, chytré televize, kreditní karty, mobily, cookies, které odklikneme desetkrát denně...

Velký bratr? Jaký Velký bratr?

George Orwell

Foto: Wikimedia / Branch of the National Union of Journalists , Seznam Zprávy

George Orwell (vlastním jménem Eric Arthur Blair, 1903-1950) psal román 1984 na samotě na skotském ostrově Jura. Dům si vypůjčil od šéfredaktora časopisu Observer, se kterým spolupracoval. Cítil se být téměř „zadušený" novinařinou, potřeboval se věnovat skutečné tvůrčí práci. Na ostrov odjel v roce 1946.

Jeho situace byla ale velice komplikovaná: V roce 1944 adoptovali s manželkou třítýdenního chlapce Richarda. O rok později ovdověl. Syna vzal na ostrov s sebou, pomáhala mu jeho sestra Avril.

Během psaní románu se zhoršil jeho zdravotní stav, byl hospitalizován s diagnózou tuberkulóza. Po propuštění z nemocnice knihu většinou dopisoval v posteli. Zemřel půl roku po vydání románu.

Pracovní název knihy byl Poslední člověk v Evropě. Jak vznikl výsledný název, není jisté. Rozšířená teorie uvádí, že jde pouze o přehození posledních číslic data 1948. Jinou možností je inspirace díly oblíbených autorů Jacka Londona (Železná pata) nebo G. K. Chestertona (Napoleon z Notting Hillu), v nichž hraje rok 1984 důležitou roli.

Román byl přeložen do více než šedesáti jazyků. V roce 1984 byla uvedena jeho úspěšná filmová adaptace.

První český překlad Evy Šimečkové vznikal v podmínkách samizdatu a vyšel v roce 1984 v německém nakladatelství Index v Kolíně.

# data[].attributes.attachment_link.title
Přijde „velký bratr" v roce 2024? Možná tu s námi už nějakou dobu je - Seznam Zprávy

# data[].attributes.attachment_link.description
„Zhoubný vliv Orwellova románu spočívá v redukci reality na její politický rozměr," napsal spisovatel Milan Kundera o slavném románu George Orwella 1984. Jeho ostrá kritika je spíše ojedinělá v chóru oslavných komentářů, které dystopickou vizi totalitního režimu označují za jedno z nejvlivnějších a nejdůležitějších děl 20. století. A navíc dílo stále aktuální.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Obálka knihy 1984 od George Orwella s ilustracemi od Xaviera Coste (2021)

Jeho román je ovšem krutě nadčasový. Hlavní hrdina tady bojuje nejen proti typizované totalitní mašinérii, která sleduje každý jeho pohyb; bojuje taky se sebou, s pocitem viny, že selhal, že mu hlavou bleskla myšlenka na smrt vševidoucího Velkého bratra.

Poslední rok se objevila na knihkupeckých pultech řada komiksových zpracování Orwellova románu. Některá jsou k mání zatím jenom v originálu (Fido Nesti, 2020; Frédéric Pontarolo, 2021), některá už i v překladu do češtiny. Aktuálně vyšla v pražském Argu adaptace od francouzského komiksáře Xaviera Costeho. A protože pár měsíců před ním vyrazila za čtenářem bichle českého autora Matyáše Namaie, je na místě srovnání. Co si kdo z Orwellova hororu o blízké budoucnosti vzal - a jak s tím scenáristicky a výtvarně naložil?

Namai (ročník 1993) vsadil na text, jeho komiksová verze 1984 je silně literární. Výtvarno, jak vystřižené z legendárního Ábíčka 80. let, funguje v knize spíš v druhém plánu. Hlavní je zřetelně a pozvolna vyprávěný příběh. A v jeho rámci mocenská linka, likvidace nepřizpůsobivého Winstona Smithe, pochybovače, který - místo aby cídil dějiny a řeč od nežádoucí ideové špíny - má hlavu plnou revolty, protestu, odboje. Nabrnkne si dobře rostlou krásku, vyloženě promiskuitní typ, a s ní začne dělat slovo tělem, neboť „soulož je rána zasazená straně". Jenže strana mu dá nakonec na frak...

Zatímco Namai sází na surové obrázky trýznění hlavního hrdiny, Coste (1989) dává přednost lásce. Nahotě hlavní hrdinky, sexuálním scénám zabíraným zleva zprava. Vůbec jeho výtvarné pojetí je lyrické, měkké. Autor pracuje technikou akvarelu, volí skvělé barevné kombinace, náladové odstíny: žlutá je zrada, fialová láska.

Je nápaditý v kresbě kulis i figury, při rozvrhu stránky, v práci s úhly pohledu i měřítkem. Některé záběry obstojí jako samostatné obrazy. Celkově je pak Coste dynamičtější, emotivnější, schopný sdělit to podstatné ve zkratce, s minimem slov. Jeho album má prostě švih, typický francouzský esprit.

V čem se ale komiksy neliší, je finále. Costeho i Namaiova kniha je špikovaná odkazy na vítězný boj. Kouří se tady „cigarety vítězství", pije se „gin vítězství". Všecko je to ale podvodná hra, systematická výchova ke lži, k naprostému zotročení jedince ve prospěch kolektivního bludu. Děsivá pointa. Jenže stačí se dneska kouknout kolem sebe, a ne nutně rovnou do Číny, Ruska nebo Severní Koreje, aby bylo jasné, že George Orwell viděl dál a jasněji, než možná sám chtěl...

# data[].attributes.attachment_link.title
RECENZE: Krutě nadčasový George Orwell vidí dál i v komiksu - iDNES.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Román 1984 je klasika, povinnost, „must read" literatura. A nejen pokud jde o žánr literární dystopie. Ta kniha rezonuje světovou literaturou napříč staletími. Britský spisovatel George Orwell napsal ten text rok před svou smrtí, rok poté, co se v Československu prorvala k moci komunistická lůza s Gottwaldem v čele.

# data[].attributes.attachment_link.title
Západ lže o románu 1984, Orwell líčil soumrak liberalismu, školí Zacharovová - iDNES.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Mluvčí ruské diplomacie Marija Zacharovová označila za „globální lež“ obecně přijímanou interpretaci slavného antiutopického románu George Orwella 1984 pojednávající o hrozbě a hrůzách totalitarismu. Autor podle Zacharovové psal o soumraku liberalismu. Názor mluvčí odmítl překladatel románu do rušti…

# data[].attributes.attachment_link.title
Buďte opatrní, koušu, řekl Haruki Murakami studentům | Aktuálně.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Japonský spisovatel se po 18 letech objevil na veřejnosti

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Britský spisovatel indického původu Salman Rushdie po srpnovém útoku nevidí na jedno oko a nemůže používat jednu ruku, uvedl jeho agent. Pětasedmdesátiletý autor, který dostává dlouhá léta výhrůžky smrtí kvůli své knize Satanské verše, byl pobodán při svém vystoupení v americkém státě New York.

Útočník spisovatele bodl do krku i do břicha. Jaká všechna zranění Rushdie utrpěl, ale dosud nebylo zřejmé. Spisovatelův agent Andrew Wylie nyní podrobnosti prozradil v rozhovoru se španělským deníkem El País.

„Jeho zranění byla vážná, nevidí na jedno oko," uvedl Wylie. „Utrpěl tři vážné rány na krku. Jednu ruku nemůže používat, protože má poraněné nervy v paži. A dalších čtrnáct ran měl v hrudi a trupu. Takže to byl brutální útok," popsal Rushdieho agent. Jak k tomu poznamenal britský deník The Guardian, Wylie odmítl prozradil, zda je Rushdie stále ještě v nemocnici. Uvedl pouze, že nejdůležitější je, že spisovatel bude žít.

S Rushdiem prý již v minulosti několikrát hovořili o tom, že by podobný útok mohl přijít. „Od vyhlášení fatvy existovalo nebezpečí, že se odněkud objeví náhodná osoba a zaútočí na něj," uvedl Wylie. „Před tím se nemůžete ochránit, je to naprosto nečekané a nelogické. Podobně jako to bylo s vraždou Johna Lennona," dodal.

Íránský duchovní vůdce Rúholláh Chomejní v roce 1989 vydal pokyn (fatvu) k zabití Rushdieho za román Satanské verše. Část muslimů tuto knihu považuje za urážku islámu. Spisovatel kvůli své tvorbě léta dostával výhrůžky smrtí.

# data[].attributes.attachment_link.title
Rushdie po srpnovém útoku nožem nevidí na jedno oko a nemůže používat ruku - Seznam Zprávy

# data[].attributes.attachment_link.description
Britský spisovatel indického původu Salman Rushdie po srpnovém útoku nevidí na jedno oko a nemůže používat jednu ruku, uvedl jeho agent. Pětasedmdesátiletý autor, který dostává dlouhá léta výhrůžky smrtí kvůli své knize Satanské verše, byl pobodán při svém vystoupení v americkém státě New York. Útočník spisovatele bodl do krku i do břicha.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Jerry Writer - životní filozofie, tvůrčí psaní a inspirace

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kdo je Jerry Writer
Toulám se světem médií, tvůrčího psaní, sociálních sítí, literatury a životní filozofie. V životě je pro mě důležitá kreativní činnost, při které mohu svobodně realizovat své nápady a předávat inspiraci nebo druhé motivovat.

# data[].attributes.attachment_link.title
Albert Camus: Náhled do prázdné duše apatického Cizince

# data[].attributes.attachment_link.description
Kdo je Jerry Writer Toulám se světem médií, tvůrčího psaní, sociálních sítí, literatury a životní filozofie. V životě je pro mě důležitá kreativní činnost, při které mohu svobodně realizovat své nápady a předávat inspiraci nebo druhé motivovat.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Jerry Writer – životní filozofie, tvůrčí psaní a inspirace

# data[].attributes.attachment_link.title
Harper Lee: Jako zabít ptáčka není jen o rasismu

# data[].attributes.attachment_link.description
Spisovatelský blog o životní filozofii, inspiraci a tvůrčím psaní.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Jerry Writer - životní filozofie, tvůrčí psaní a inspirace

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Kdo je Jerry Writer
Toulám se světem médií, tvůrčího psaní, sociálních sítí, literatury a životní filozofie. V životě je pro mě důležitá kreativní činnost, při které mohu svobodně realizovat své nápady a předávat inspiraci nebo druhé motivovat.

# data[].attributes.attachment_link.title
Jerome David Sallinger: Kdo chytá v žitě líčí odcizení mladých

# data[].attributes.attachment_link.description
Kdo je Jerry Writer Toulám se světem médií, tvůrčího psaní, sociálních sítí, literatury a životní filozofie. V životě je pro mě důležitá kreativní činnost, při které mohu svobodně realizovat své nápady a předávat inspiraci nebo druhé motivovat.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1984 (v anglickém originále vypsáno slovy Nineteen Eighty-Four , pracovním názvem Poslední člověk v Evropě) je antiutopický (dystopický) román anglického spisovatele George Orwella dokončený v roce 1949, publikován 8. června téhož roku v Londýně nakladatelstvím Secker and Warburg. Tato kniha, z níž pochází známý výrok Velký bratr tě sleduje!, je jedním z nejzásadnějších literárních děl 20. století.

Popisuje svět, v němž vládne absolutní totalita, kterou živí permanentní, „udržovací" válka mezi třemi kontinentálními mocnostmi. Společnosti vládne Strana a cokoli proti kolektivnímu myšlení Strany je krutě trestáno, lidská individualita se stává zločinem.

Zrcadlení 1984 v realitě

Kniha 1984 je ovlivněna dobou svého vzniku a přímo reaguje na totalitní režimy, ale na rozdíl od Farmy zvířat, kde se jedná o jasný stalinismus, tak zde poukazuje zejména na skrytou totalitu, což si uvědomíme především ve chvíli, kdy Winston vysvětluje, že obyvatelstvo Oceánie se rozděluje na členy Vnitřní strany (2 % obyvatel, cca 6 milionů), kteří skutečně vládnou, členy Vnější strany, kteří pracují pro stát a vykonávají jeho vůli (členem je i Winston) a proletariát, který tvoří 85 % společnosti. Proléti jsou považováni za méněcenné, žijí ve velmi chudých poměrech, stát se o ně nestará a nechává jim relativní volnost, dokonce je ani nesleduje tak jako členy Vnější strany. Autor ale také vycházel ze svých zkušeností s válečnou realitou ve Velké Británii. Orwell se pokusil o volnou extrapolaci svých zkušeností s chudinským a dělnickým prostředím, zejména britským, do budoucnosti. V některých aspektech blízko fiktivnímu systému Oceánie je dnes stalinská diktatura v KLDR.

Původní text je, stejně jako většina Orwellovy tvorby, dostupný online v mnoha kopiích, jelikož je public domain v Rusku, Kanadě a Austrálii. Na internetu se vyskytuje i český překlad Evy Šimečkové s doslovem Milana Šimečky.

V tehdejším Československu vznikal Orwellův překlad v roce 1983-84 v undergroundových podmínkách samizdatu (tajné rozdělování práce na překladu, šíření přes známé, psaní na stroji s deseti „kopíráky"...). Jeden z překladatelů se v doslovu jednoho z překladů zmínil, že v době překládání zažíval pocity velmi podobné některým momentům z knihy.

V květnu 2022 byl prodej románu zakázán Lukašenkovým režimem v Bělorusku.

Hlavním hrdinou románu je úředník, soudruh Winston Smith, který žije roku 1984 v Londýně ve fiktivní zemi Oceánii. Vládne velmi tvrdá diktatura v čele s tzv. Velkým bratrem. Oficiální ideologie se nazývá Angsoc (původně anglický socialismus, v anglickém originále knihy Ingsoc) a její ústřední hesla zní:

Válka je mír

Svoboda je otroctví

Nevědomost je síla

Životní úroveň je bídná a zhoršuje se. Winston pracuje na Ministerstvu pravdy, jež se zabývá manipulováním minulosti, upravování dokumentů tak, aby byly stále platné. Winstonovou prací je upravovat stará čísla novin. Oceánie vede střídavě válku se zeměmi Eurasie a Eastasie. Pokud se změní situace, ze spojence se stal nepřítel a z nepřítele spojenec, Winston a další úředníci přepisují všechny články, které v minulosti vyšly. Velký bratr totiž nikdy nemění svá rozhodnutí, má absolutní pravdu. Podobně se přepisují předpovědi průmyslové výroby, válečného vývoje apod. Ve skutečnosti se nelze spolehnout na pravdivost ani u letopočtu.

Winston se nedokáže bránit myšlenkám na minulost. Postupně začíná pátrat, jaký byl život před nastolením diktatury Strany a domnívá se, že nebyl takový, jak jej líčí oficiální propaganda. Přemýšlí o své matce a sestře, které zmizely, když byl malý kluk. Začíná si psát deník. Dobře ale ví, že jej na každém kroku i v soukromí sleduje ideopolicie pomocí všudypřítomné techniky. Stejně jako všechny ostatní členy Strany. Myšlenky proti Straně jsou ideozločin, který se tvrdě trestá. A člověka může prozradit i pouhý výraz tváře či mluvení ze spaní. Děti jsou ve stranické organizaci vychovávány k udávání rodičů.

Během děje se do Winstona zamiluje Julie. Láska sama o sobě i sexuální touha je ideozločin, proto se oba pečlivě skrývají. S Julií o samotě mimo dosah techniky může Winston mluvit svobodně. Julie je totiž také proti straně a Winston není její první láska, ani první milenec. Jsou si ale od začátku vědomi, že ideopolicie je dříve či později odhalí a zničí.

Obyvatelstvo Oceánie se rozděluje na členy Vnitřní strany (2 % obyvatel, cca 6 milionů), kteří skutečně vládnou, členy Vnější strany, kteří pracují pro stát a vykonávají jeho vůli (členem je i Winston) a proletariát, který tvoří 85 % společnosti. Proléti jsou považováni za méněcenné, žijí ve velmi chudých poměrech, stát se o ně nestará a nechává jim relativní volnost, dokud se mezi nimi neobjeví někdo, kdo by se mohl pro Stranu stát nebezpečným. Winstonovi a Julii se do rukou dostane kniha známého odpůrce režimu Emanuela Goldsteina, Teorie a praxe oligarchického kolektivismu. V ní se Winston dozvídá jak celý systém funguje, ale nedozví se proč svět vypadá právě tak. Otázka proč zůstává symbolicky nezodpovězena v celém románu.

Nakonec jsou Winston i Julie zatčeni a odvedeni do cel Ministerstva lásky. Winston při těžkém mučení prozradí vše, co ví a mnohem víc. Přeje si zemřít, ale nemá možnost. Ptá se sám sebe i svých mučitelů, co po něm Strana ještě chce. Později pochopí, že cílem vůbec není dostat z vězně informace a pak jej popravit. Strana chce úplné pokoření a obrat myšlení o 180 stupňů. Chce po něm, aby upřímně miloval Velkého bratra a bezmezně mu věřil. To se zdá zhola nemožné. Ale surovost promyšleně kombinovaná s vlídnými domluvami a obdobími klidu nakonec vedou k cíli. (Svou roli hraje jistě i Stockholmský syndrom.) Winston v okamžicích vrcholné hrůzy přestane dokonce i milovat Julii a je zcela pokořen.

Poté se vězeň překvapivě ocitá zpátky na svobodě. Ale už je jiným člověkem. Znovu je zaměstnán na Ministerstvu pravdy, a dokonce lépe placen. Ideopolicie už se o něj nezajímá a jeho by ani nenapadlo proti něčemu protestovat, byť jen v myšlenkách. Setká se i s Julií, ale i ona ho zradila a je zcela podrobená. Winston si uvědomuje, že navzdory všemu teď Velkého bratra miluje a ctí. Čtenář ale vidí, že není jisté ani to, že Velký bratr je žijící osoba. Goldstein a jeho kniha jsou promyšleným dílem Strany. Na knize se podílelo více autorů, např. i O'Brien, který Winstonovi knihu dal a na Ministerstvu lásky ho poté vyslýchal a mučil.

Děj knihy se odehrává v sedmi letech, v zemi, kde neplatí žádné psané zákony a není kam utéct. Jde o vylíčení diktatury, která vládne tak efektivně, že si lidé přestávají uvědomovat jiné možnosti, přestávají myslet. Vnímají jen hesla a strojově vytvářenou zábavu (romány, poezii i hudbu). Prakticky nikdo už na způsobu života, který lze shrnout do několika hesel, nevidí nic špatného.

fiktivní politická mapa světa románu 1984

Některé principy Orwellova světa

Hlavním tématem románu je manipulace. Totalitní systém potřebuje efektivně měnit minulost a ta je určena dvěma věcmi: hmatatelnými dokumenty a lidskými vzpomínkami. K manipulaci veškerých dokumentů slouží aparát Ministerstva pravdy, umožňuje kdykoli na objednávku změnit veškeré záznamy o zvolené události či člověku na něco jiného. Lze například nepohodlnou osobu tzv. vaporizovat, což znamená vymazat z existence (z latinského vapor - pára). Zničit veškeré zmínky o tom, že existovala, i o samotné vaporizaci. Změna minulosti však musí být naprostá, takže se např. přepisují všechny články v novinách, kde byla vaporizovaná osoba zmíněna. Tyto noviny se pak znovu tisknou a novými výtisky se nahrazují všechny staré výtisky v knihovnách a na dalších místech.To by ale na úplnou změnu minulosti nestačilo, je třeba vymazat i nehmotné vzpomínky, zmanipulovat i myšlenky.

Ke kontrole kolektivního myšlení existuje v Oceánii řada propracovaných technik, především tzv. doublethink, česky dvojité myšlení. Doublethink je schopnost udržet pohromadě dvě zcela protikladné informace a zároveň oběma pevně věřit. Musí to být vědomý proces, protože vyžaduje inteligenci, ale zároveň musí být nevědomý, protože lež není přípustná, Strana nelže. Samo používání slova doublethink vyžaduje tuto schopnost. Jiným příkladem použití mohou být názvy ministerstev. Každý ví, že v prostorách Ministerstva lásky (v newspeaku Lamini) jsou cely a mučírny pro politické vězně, Ministerstvo pravdy ( Pramini) se programově zabývá lhaním, ekonomika Ministerstva hojnosti ( Hojmini) vede k hladomoru, Ministerstvo míru ( Mírmini) řídí válku. Člověk cvičený v doublethinku v tom ale nevidí spor. Je vnitřně přesvědčen, že vaporizovaná osoba nikdy neexistovala, byť by šlo o vlastní matku. A jestliže Strana říká, že Eurasie je úhlavní nepřítel Oceánie, pak byla nepřítelem odjakživa bez ohledu na klamnou vzpomínku, že ještě před 10 minutami byla spojencem...

Podrobnější informace naleznete v článku Newspeak.

Od řadového obyvatelstva Oceánie se vyžaduje, aby upřímně jásalo nad prací Strany a ze srdce nenávidělo její nepřátele, ale zároveň o ničem moc nepřemýšlelo. Veškeré lidské emoce, city a potřeby jsou programově přesměrovány na jiné cíle v souladu s ideologií. Jedním z nástrojů k upevnění pravověrného myšlení je newspeak, jazyk uměle vytvářený speciálním oddělením Ministerstva pravdy. Do budoucna má v Oceánii zcela nahradit angličtinu, které se říká oldspeak. Cílem je zjednodušení jazyka natolik, aby ideologicky závadné myšlenky nebylo možné ani slovně vyjádřit, případně aby působily absurdně už na první dojem. Newspeak je jediným jazykem, jehož slovní zásoba se nerozšiřuje, ale naopak zužuje s každým vydáním nové verze Slovníku. Všechny vedlejší významy slov jsou potlačeny, slovní zásoba zredukována na nezbytné minimum, citové zabarvení mají jen výrazy podporující Angsoc a odsuzující jeho nepřátele.

Příkladem Newspeaku v jeho nejefektivnější podobě je záhlaví novin Times z románu: „Oldthinkers unbellyfeel Ingsoc." V překladu do běžného jazyka má znamenat „Ti, jejichž názory byly utvářeny před Revolucí, nemohou plně porozumět principům anglického socialismu."

Ideozločin (v originále thoughtcrime) je zločin, jenž může být spáchán nejenom slovy či skutky, ale též myšlením nebo v podobě myšlenky. Jiná definice je ta, že ideozločin je jakýkoli zločin proti Straně. Ideozločin je trestán stejně jako zločin, v některých případech i smrtí. Podobně jako opatření newspeaku, který pomalu ale jistě omezuje „manévrovací prostor" pro vyjádření závadných myšlenek (a tedy i myšlenek na samotný zločin), v Orwellově 1984 jsou uváděny v praxi praktiky, které směřují k vymýcení ideozločinu. Jak řekla jedna z postav: brzy v Oceánii nebude možné ideozločin spáchat.

Válka mezi mocnostmi v Orwellově světě není vedena proto, aby byla vyhrána, ale aby byla udržována, aby obyvatelé nebohatli a neměli čas přemýšlet. Válka udržuje obyvatele ve strachu a odrazuje je od emocí, jichž by se mohli těšit v dobách míru. Válka udržuje nepřátelství mezi mocnostmi a svým způsobem je motorem nejenom ministerstva míru ale i Strany. Vlády všech mocností jsou si toho velmi dobře vědomy a záměrně udržují status quo.

Roku 1954 byla natočena televizní verze díla.

V roce 1956 vznikl film 1984.

V roce 1984 vznikla věrná adaptace 1984.

V roce 1985 natočil Terry Gilliam film Brazil inspirovaný románem 1984.

Film Equilibrium z roku 2002 se kromě románů, jako , Konec civilizace nebo 451 stupňů Fahrenheita, inspiruje také 1984 k vytvoření vize budoucnosti, kdy jsou umělecká díla likvidována, protože v lidech vyvolávají emoce, a ty jsou zakázané.

V roce 1984 investovala firma Apple přes 1 milion dolarů na reklamu a prostor ve vysílacím čase v přestávce v Superbowlu, aby představila svůj nový počítač Macintosh. Reklama byla ve stylu 1984 a byly v ní použity velmi podobné kulisy a rekvizity jako ve filmové adaptaci 1984 z roku 1984. Podle představitelů Apple reklama zafungovala a firma zaznamenala zvýšenou poptávku.

David Bowie ve svém albu Diamond Dogs z roku 1973 zařadil svojí píseň „1984" s motivem děje Orwellova románu.

Americká hardcore-punková skupina Dead Kennedys odkazuje na román v textu ke skladbě „We've Got a Bigger Problem Now" na desce In God We Trust, Inc.

Britská grindcorová skupina Carcass odkazuje na román v textu skladby „Room 101" na desce Swansong z roku 1996.

Americká punk rocková skupina Anti-Flag přímo odkazuje na knihu v písni „Welcome to 1984".

Britská skupina Muse vydala v roce 2009 album The Resistance inspirované právě dílem 1984.

Americká skupina Rage Against the Machine vydala v roce 1999 album The Battle of Los Angeles, kde je cítit výrazná inspirace románem 1984. V písních „Testify", „Sleep Now in the Fire" a „Voice of the Voiceless" se objevují doslovné citace z této knihy.

Britská skupina Radiohead se dílem inspirovala u skladby „2+2=5" z alba Hail to the Thief.

Britská skupina Kitchens of Distinction odkazuje na doublethink v textu ke skladbě „I Wish it Would Snow" na desce Folly (2013).

Britský skladatel a klávesista Rick Wakeman vydal roku 1981 sólové album 1984, které je zhudebněním tohoto Orwellova románu.

Česká skupina XIII. století vydala v roce 2017 videoklip k písni „Evropa", který je inspirován Orwellovým románem 1984.

Česká skupina Šoulet se na román 1984 odkazuje v písni "Močálem černým" textem "Svoboda je otroctví a válka v mír se obrací"

Český volnočasový spolek StopTime začal pořádat městskou hru na motivy románu.

# data[].attributes.attachment_link.description
1984 (v anglickém originále vypsáno slovy Nineteen Eighty-Four , pracovním názvem Poslední člověk v Evropě) je antiutopický (dystopický) román anglického spisovatele George Orwella dokončený v roce 1949, publikován 8. června téhož roku v Londýně nakladatelstvím Secker and Warburg. Tato kniha, z níž pochází známý výrok Velký bratr tě sleduje!, je jedním z nejzásadnějších literárních děl 20.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Doslov in Samuel Beckett, Čekání na Godota, Větrné mlýny, 2010. Knižně in Svobodný prostor jazyka, Torst, 2013.

© Patrik Ouředník

Mým údělem jsou měsíce zmaru a noci zoufalství. Když uléhám k spánku, říkám: Brzo-li pomine noc? A noc se vleče a já se až do úsvitu převaluji z boku na bok. Mé tělo je pokryto červy a zaschlými strupy, kůže mi mokvá a praská. Mé dny hynou bez naděje. (Jb 7,2-8)

Vladimír: Řekni to.
Estragon: Co mám říct?
Vladimír: Řekni: Jsem rád.
Estragon: Jsem rád.
Vladimír: Já taky.
Estragon: Já taky.
Vladimír: Jsme rádi.
Estragon: Jsme rádi. (Pauza) Co budem dělat, teď, když jsme rádi?

Je po válce, slunce svítí, nárůst obyvatelstva se potvrzuje, výroba stoupá, ceny klesají, v sadu kvete bez. Šoa je zaplaťpánbůh za námi, v někdejším varšavském ghettu zní hlahol a smích, rekonstrukce Drážďan úspěšně pokračuje, v Hirošimě vzkvétá chemický a farmaceutický průmysl. Všichni jsme rádi. Co budeme dělat, teď, když jsme rádi? Komunikovat. Hovořit. Mluvit. Žvanit. Řečnit. Kušnit. Bůh nás obdařil jazykem, měl k tomu patrně své důvody. Množte se a promlouvejte - jak jinak čelit existenci? Vizme Joba: běduje, naříká, hořekuje, mluví, mluví, mluví a mluví. A nakonec všechno dobře dopadne. Nebo skoro všechno: Job jaktěživ nepochopí, co se mu to vlastně přihodilo.

Vliv existencialismu a jeho témat - svoboda, subjektivita, každodennost, historičnost -, nově formulovaný pocit, že člověk byl vržen do světa, který mu navždy zůstane nesrozumitelný, a zejména pak nezpůsobilost jazyka vyjádřit cokoli smysluplného, cokoli sdělného, vyústí v to, co Albert Camus nazve v roce 1942 absurdnem, netuše že o desítku let později se slovo stane svébytnou literární kategorií. Rabelaisovo „Kdo jste? Odkud přicházíte? Kam jdete?", jež Voltaire převede do první osoby povyšuje tak románovou repliku na metafyzickou otázku, se po zkušenosti druhé světové války promění v jednoslovné camusovské „Proč?". Smysl a jazyk jsou v západní kultuře synonyma; tážeme-li se po smyslu, nastolujeme otázku jazyka. Smysl rovná se jazyk, ano; ale tváří v tvář vlastní obludnosti člověk zeskromněl. Už se neptá po smyslu, stačil by mu důvod.

Absurdní divadlo dovádí camusovský minimalismus do důsledku. Postava byla dosud charakterizována tím, co dělá; napříště nedělá nic. Co dělá postava, když nedělá nic? Mluví. O čem mluví postava, která nic nedělá? O ničem: náznaky možných dějů, nejisté pravdy, vlažné touhy, rozostřené vzpomínky, rozpadlá slova, rozdrobené věty. Čeho se chápat, není-li co chápat? Cárů slov. Život, dějiny, filozofie, náboženství jsou slepými rameny močůvky, do níž kdysi zmateně usedl Job.

Člověk - věc. Ano, ale ta věc mluví! Je věc ještě věcí, pakliže mluví? Těžko říct. Otázka je to každopádně zapeklitější, než jsme zpravidla ochotni přiznat. Beckett na ni odpovídá nejzřetelněji v monologu Já ne: celé jeviště je zaplněno ústy; jedinou další postavou je mlčenlivý Posluchač, choulící se v šeru na předscéně. Ústa mluví, posluchač možná poslouchá, možná ne. Mluvení nenahrazuje děj, mluvení a děj jedno jsou, mluvení se děje; ale není zdaleka jasné, zda ono mluvení předpokládá mluvčího - tím méně, že ústa nikdy nepromluví v první osobě. Já ne - ale také Ne já.

Je absurdno univerzální? Jistěže: je sdíleno každým z nás. „Není jedno já. Není deset já. Není žádné já," říká Michaux. „Já je někdo jiný," říká Rimbaud. Je univerzálno iluzorní? Samozřejmě: každému jeho vlastní nemohoucnost. Sdílená a nesdělná. „Slova budou vyřčena, ta, jež bylo důležité říct, nezáleží na tom která."

Murphy je ošetřovatelem v blázinci: jeho největší slastí je pozorovat vlastní obraz v nehybném oku pana Endona, jednoho z pacientů. V Nepojmenovatelném se oním okem stává sám vypravěč, bytost bez rukou a bez nohou, zahleděná do chodby před sebou, v níž se nic neděje. „Říkám já a přitom vím, že to já nejsem. Kčertu s první osobou." Ústa, oko nejsou já, nejsou ty, nejsou on. Ústa a oko k nám promlouvají ve čtvrté osobě singuláru.

Beckett vyrůstal v irské protestantské rodině. Upřesnit náboženské zázemí není v tomto případě od věci. Protestantská výchova, v katolické zemi dvojnásob vypjatá, zanechala v Beckettovi hlubokou skepsi vůči křesťanskému pojetí bolesti, trýzně, vůči pohodlnosti a snadnosti, s níž se věřící vyhýbají otázce utrpení - tím, že ji jednou provždy svěřili do opatrování Kristovi. Který jak známo nebyl o nic moudřejší: „Bože můj, proč jsi mě opustil?" Utrpení je pro Becketta nejzřejmějším vyjádřením absurdity lidské existence. Všechny Beckettovy postavy trpí, bez výjimky.

Ježíš chodil bos. Estragon rovněž. „Snad se nechceš srovnávat s Ježíšem?" „Celej život se s ním srovnávám."

V roce 1939 se Beckett definitivně usadí ve Francii. O necelou desítku let později se rozhodne psát napříště francouzsky. Dvojí exil, občanský a jazykový. Beckettova nechuť k rodnému Irsku byla legendární. „Je mi milejší Francie ve válce než Irsko v míru." Ve Francii se Beckett zapojí do protinacistického odboje, v roce 1942 unikne zatčení a uprchne do svobodné zóny.

Exil jazykový: oprostit se od stereotypů a nánosů rodného jazyka. Není nahodilé, že první tři představitelé absurdního divadla - Ionesco, Beckett, Adamov - psali své texty v nerodném jazyce. Absurdno předpokládá dobrat se prvotních jazykových mechanismů, které jsou nám zjevnější v cizím jazyce nežli ve vlastním. Francouzština má nadto ještě jednu výhodu: „Je v ní snazší psát beze stylu." Ve srovnání s jinými jazyky disponuje francouzština větší mírou abstrakce - a tudíž univerzálnosti.

„Jak špatně mluvit?" ptá se vypravěč Nesprávně viděno, nesprávně řečeno. Beckett požaduje hrubé nakládání s jazykem. „Dát ztroskotat jazyku. Navrtat do něho díry."

Život je absurdní, jistěže. Etymologicky vzato je absurdus to, co tíhne k neslyšnosti, vůči čemu jsme hluší; přeneseně pak to, co není ve shodě - s rozumem, logikou, nadějí, vírou. Nejpřirozenějším českým protějškem by tedy bylo nesrozumitelné, přičemž „nesrozumitelné" není to, co nedává smysl, nýbrž to, co nám nedává smysl. V camusovském užití je absurdní - „bez logického smyslu" - veškerá jevová realita.

Může být smysl života, resp. život jako takový nelogický? Zajisté. Narození v sobě nemá nic logického. Smrt je nelogické vyústění života. Nemožnost komunikace s bližními je o to nelogičtější, oč více máme k dispozici slov. Atd.

Beckett sám považoval za své nejplodnější období léta 1946-1950. „Pak už jsem nenapsal nic, co by pro mě mělo nějakou cenu." V onom pětiletém období napíše svůj první román ve francouzštině, Mercier a Camier, tři povídky, které budou tvořit základ pozdějších Novel a textů pro nic, svou první divadelní hru Eleutheria, „románovou trilogii" Molloy, Malone umírá a Nepojmenovatelný a Čekání na Godota. Mercier a Camier - prozaické předznamenání Godota - vyjde až po dvaceti letech, Eleutheria posmrtně.

Je-li vše ztraceno, zůstává slovo. Poslední důkaz - úkaz - lidské přítomnosti, poslední stopa před pádem do nicoty. Neboť o čem by vypovídala všechna předchozí slova nebýt onoho posledního? Slovo svědčí o něčem pouze v konfrontaci s ničím. Pouze poslední stopa vypovídá o tom, že tudy někdo prošel.

„Každé slovo je jako zbytečná skvrna na tichu a nicotě." Vladimír, Estragon, Pozzo, Murphy, Molloy, Malone, Moran, Hamm, Krapp, Winnie a všichni ostatní naplnili svůj život zanechavše po sobě svou skvrnu na tichu a nicotě.

Druhý Beckettův anglický román, Tso, dopsaný během války, vyjde v Paříži v roce 1953; v Anglii bylo vydání zakázáno cenzurním výnosem. Anglická verze Molloye vyjde v Londýně v roce 1955, ale jeho distribuce bude zakázána v Irsku. Anglické verze Čekání na Godota a Malone umírá vyjdou v New Yorku. Beckettovo vidění světa je nepřípadné.

Daily Mail, březen 1955: „Jen ať si ho nechají v Paříži!"

Lucky je šťastlivec, Vladimír vládce všehomíra a Estragon pelyněk, etymologicky též úzkost či agónie. Pozzo je studně či studnice; v Dantově Pekle též propast, v níž je uvězněn Nimrod, který zapříčinil babylonské zmatení jazyků. Lucky během hry oněmí, Pozzo oslepne, Vladimír má prostatu a Estragon oteklé nohy.

Čtyři postavy z Konce hry se jmenují Hamm, Clov, Nell a Nagg. V Hamm můžeme při troše dobré vůle nalézt hammer, kladivo. V tom případě můžeme Clov číst clou, francouzsky hřebík, Nell jako nail, anglicky hřebík, a Nagg jako Nagel, německy hřebík. Úder kladivem bolí kladivo i hřebík. „Tak už to chodí na tomhle zkurveném světě."

Beckettova poetika spočívá na paradoxu, který formuloval v roce 1949: „Není co vyjádřit, není jak vyjádřit, není na základě čeho vyjádřit, není možnost vyjádřit, není touha vyjádřit, a zároveň je nezbytnost vyjádřit." Jazyk je nezbytný, neboť je jediným nástrojem, který je dán spisovateli k dispozici. Avšak není s to vyjádřit svět. Co s tím?

První metoda je vlastní absurdnímu divadlu jako takovému: dekonstrukce jazyka. Odhalení iluzornosti jazykového řádu vyjeví vratkost dvojice svět - člověk. Druhá je Beckettovým přínosem: využití nejazykových (či postjazykových) prvků, hlasu, dechu, nářku, ticha jakožto neosobních, formálních prostředků. Proces dekonstrukce odhaluje babylonské zmatení, proces odjazyčnění světa a člověka odkazuje na nicotu.

Já ne pochází z počátku sedmdesátých let. Předcházely mu kromě jiných Konec hry, Šťastné dny a Hra. V Konci hry je hlavní postavou slepý mrzák; jeho rodiče žijí v popelnicích. Ve Šťastných dnech je postava na začátku hry „vzrostlá až nad pás do písku"; ve druhém dějství „je v písku až po krk". Ve Hře hrají tři postavy; vidíme jen jejich hlavy; zbytek těla je ukryt v „asi metr vysokých" urnách. Slepé, zmrzačené lidské trosky, mluvící k nám z uren, popelnic a haldy písku, se tápavě, zmateně, bolestně a nevyhnutelně prodírají k podstatě věci: „Co kdybychom odsloužili zádušní mši za živé?" Neboť, logická nebo ne, smrt je principem vší existence. „Rodí obkročmo nad hrobem." Konstatování je to navýsost tragické - ale i nadmíru komické. Ze všeho nejdříve je nic, za nímž následuje nic, které ústí v nic - není to k popukání? Všechno to naříkání, pachtění, plahočení a sem tam motání?

Klasická tragikomedie je sledem scén, z nichž některé jsou komické, jiné tragické: smích střídají slzy a naopak. V beckettovské tragikomedii splývají - podobně jako v Chaplinových filmových groteskách - smích a slzy v jedno. Smějeme se, zatímco nás jímá úzkost. Jsme plni beznaděje a můžeme se potrhat smíchy.

Čemu se smějeme při pohledu na dva klauny, kteří v cirkusové aréně metají kotrmelce, hrají na nejnepravděpodobnější hudební nástroje, vyrážejí skřeky, pitvoří se o závod, fackují se, podrážejí si nohy, zkrátka dělají všechno, aby přesvědčili svého společníka o tom, že existují? Že i oni existují? Oba sdílejí stejný osud, oba se pohybují v témže prostoru a čase - a logicky vzato by si měli rozumět. Ale vše je dáno předem, vše je uzpůsobeno tak, aby si porozumět nemohli. Jedno nedorozumění stíhá druhé. Komický efekt zaručen. Bílé obličeje, červené nosy, směšně velké boty, plandavé kalhoty a budík v kapse, to vše je toliko akt zdvořilosti vůči publiku, úlitba korektnosti: tihle dva se nám nepodobají. Avšak odebereme-li klaunům jejich identifikační atributy, spatříme sami sebe. A smích nám zhořkne.

Arsene, postava z románu Tso, rozlišuje trojí druh smíchu: hořký, kyselý a neradostný.

# data[].attributes.attachment_link.title
Aneb Řekni to: několik poznámek na okraj Čekání na Godota - Le site de Patrik Ourednik

# data[].attributes.attachment_link.description
...aneb Řekni to: několik poznámek na okraj Čekání na Godota Doslov in Samuel Beckett, Čekání na Godota, Větrné mlýny, 2010. Knižně in Svobodný prostor (...)

# data[].attributes.attachment_link.title
Divadlo v Celetné - Plešatá zpěvačka (2008)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Je skutečnost skutečně nesmyslná a schopnost dorozumění nemožná? TOPZINE.cz představuje směr avantgardního divadla poloviny 20. století. Přesuneme se od boje proti logice světa Plešaté zpěvačky až po českou scénu Zahradní slavnosti.

Absurdní drama si neklade za cíl zobrazovat reálný svět. Ukazuje situace, které odkrývají prázdnotu jazyka, bezobsažné fráze, manipulaci s člověkem a nesmyslnost bytí.

Stěžejním prvkem absurdní hry je záměrně potlačit divadelní postupy, a narušit tak celou kompozici inscenace. Postavy často jednají nelogicky, opakují určité repliky a situace. Kde se ale vzal pocit člověka, že skutečnost je nesmyslná a jazyk je jen frází?

Tento směr navazuje na existencialismus, tedy směr, jenž přinesl základní otázky, které absurdní drama rozvíjí. Myslitelé existencialismu řešili otázky smyslu existence, pocity odcizení a ztrátu schopnosti komunikovat. Odkud se vzalo označení absurdní drama? Název pochází z latiny, kde slovo absurdus znamená nesmyslný nebo sluchu nepříjemný.

Člověk je ohrožen mechanismy, které sám vytvořil, a jazykem, kterým sám mluví. Ačkoliv člověk je schopen dialogu, bezobsažné fráze neumožňují dorozumění. Hry jejich autoři často okořeňují špetkou černého humoru, a tak vzniká tragikomedie absurdního ladění.

Jediná zmínka ve hře Plešatá zpěvačka o ní samotné:
„A co plešatá zpěvačka?"
„Češe si pořád stejný účes."

Nejznámější hrou Eugènea Ionesca, významného představitele absurdního dramatu, je Plešatá zpěvačka. V současnosti ji můžete vidět například v pražském Divadle v Celetné. Part rozehrává jedna z hlavních postav, paní Smithová ve snaze vést dialog, ale její muž ji nevnímá. Tak paní Smithová hovoří pro sebe: „Snědli jsme polévku, rybu, brambory na slanině, anglický salát. Děti pily anglickou vodu. Dnes večer jsme dobře pojedli."

Ústředním tématem je opět nicota, nuda, pseudodialog, životní pocity osamocení a nepochopení, otřepané fráze a klišé. Absurditu hry naznačuje název, který ačkoliv nemusí být nesmyslný, spojitost s inscenací nemá žádnou.

Na hry Eugènea Ionesca má vliv dadaismus. Ionesco má bezmocnou a bezradnou vizi o světě a v jeho dramatech se tak objevuje utrpení a fanatismus. Jedinou obranou se může stát humor. Ačkoliv se scény v jeho hrách jeví komicky, v závěru divák pochopí, že se postavy jen brání svým negativním pocitům.

Také u Samuela Becketta, irského dramatika, postrádá život smysl, chybí souvislý děj a člověk je vržen do mezních situací. Čekání na Godota, nejznámější Beckettovo dílo, demonstruje očekávání neurčitého a jediný způsob, jak toto čekání vydržet, je jakkoliv si zkrátit čas. Úkolem konverzace zůstává zaplnit čas slovy, které ale nemají cíl sdělit něco podstatného.

Projevy absurdního dramatu lze ale zachytit i u dramatiků vyloženě neabsurdních. Thomas Bernard a jeho hra s názvem Immanuel Kant je toho důkazem. Děj se odehrává na lodi, která pluje do země zaslíbené. Posádka si krátí čas bezobsažnými hovory a navazují na sebe nesmyslnými frázemi vytrženými z kontextu.

„Musíte dnes manžela zabalit pořádně."
„Vítr severozápadní."
Odpovědi se nedostávají, přicházejí jiné a repliky se opakují.

Je zřejmé, že autoři byli ovlivněni svým životem a společností. Někteří méně, jiní více. V případě Tomase Bernarda z jeho her mluví pocity osamocenosti, které zažíval v dětství a politická témata nutící ke kontroverzi.

Friedrich Dürrenmatt, další z představitelů absurdního dramatu, se mimo spisovatelskou tvorbu věnoval také výtvarné činnosti. O světě měl určitou představu a ne zrovna pozitivní. Věřil, že svět nelze změnit a nachází se nyní v katastrofickém stavu, který se může jen zhoršit. Hybnou sílu světa viděl v penězích, což se promítá i do dějů jeho her. Řídil se vlastním citátem: „Čím promyšleněji lidé jednají, tím účinněji je může postihnout náhoda."

Absurdní drama se dostalo také do Čech. Jeho představitelem je zejména Václav Havel. V Zahradní slavnosti vyloženě létají vzduchem témata vhodná ke konverzaci, avšak ani jeden z protagonistů neumí vést dialog.

Když už jeden začne stylem: „Technika - tomu říkám slovo do pranice." Druhý mu odpoví: „Je dobře, že vás pálí otázka techniky, neměl byste však podceňovat umění." A tak hovoří o tom, která otázka je slovem do pranice, ale jejich dialog dál nevede. Filmové adaptace se absurdní drama dočkalo v roce 2011. Havel je jak autorem, tak režisérem Odcházení.

# data[].attributes.attachment_link.title
Absurdní drama: Plešatá zpěvačka si češe pořád stejný účes - TOPZINE.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Je skutečnost skutečně nesmyslná a schopnost dorozumění nemožná? TOPZINE.cz představuje směr avantgardního divadla poloviny 20. století. Přesuneme se od boje proti logice světa Plešaté zpěvačky až po českou scénu Zahradní slavnosti. Absurdní drama si neklade za cíl zobrazovat reálný svět. Ukazuje situace, které odkrývají prázdnotu jazyka, bezobsažné fráze, manipulaci s člověkem a nesmyslnost bytí.Čtěte také:...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Smrt si říká rock'n'roll (365.) - Vladimir Vysockij

Rozervaný básník a zpěvák, herec slavného moskevského divadla Na Tagance, zemřel 25. července 1980. Osobnost umělce v typickém černém roláku, který provokoval komunistický režim nejen svými písněmi, ale i okázalým životním stylem doprovázeným nadměrným pitím, v těchto dnech připomíná nejen spojitost s Nohavicou. Na právě vrcholícím festivalu Nový ruský film v Praze se k poctě zpěváka, který by se letos dožil osmdesáti let, uskutečnil umělecký večer s promítáním filmu Vysockij. Aspoň, že jsem živ z roku 2011. Verše svého otce na festivalu přednesl Nikita Vysockij, který se do tvorby unikátního filmu zapojil jako scénárista a také namluvil hlavní roli. "Vyjadřoval názory mladých i akademiků, šoférů i vězňů. Škoda, že dnes není v Rusku žádná taková osobnost," uvedl o svém otci před lety.
Viktor Coj - Hrdina sovětské mládeže a kritický hlas režimu. Z undergroundu se vypracoval až na stadion
NEJLEPŠÍ HAMLET

Vladimir Vysockij zpíval dvě desetiletí a napsal prý na tisíc písní. Spolu s Bulatem Okudžavou je nejvýraznější postavou sovětského písničkářství, které se komunistický režim snažil vytěsnit na okraj společnosti. Nahrávky i ručně přepisované texty Vysockého se však šířily jako samizdaty a skladby o válce i pijácké písničky a kritické verše byly všem důvěrně známy. Dlouhé fronty příznivců, kteří se snažili dostat na jeho emocemi nabitá vystoupení, nebraly konce. Až v období kulturního tání za prezidenta Michaila Gorbačova přestal být pronásledován.

"Byl neuvěřitelně populární," řekl o něm spisovatel Robert Rožděstvěnskij. "Některé jeho písně byly jako herecké role... Improvizoval, mnohdy zveličoval, byl i drzý, uměl provokovat i dodávat sílu. Dělal to tak přesvědčivě a tak dobře, že si jej mnozí s jeho rolemi často pletli."

Po vzoru jiných ruských avantgardních básníků Vysockij své verše často skandoval a dotvářel svým drsným a chraptivým hlasem za úsporného doprovodu kytary. Zpívat začal už na škole. Narodil se 25. ledna 1938 v Moskvě. Poválečné období jej zastihlo v Německu, kde žil u svého otce, důstojníka Rudé armády. Po návratu do Moskvy se v roce 1955 rozhodl pro studia na technice, po roce se dostal na divadelní fakultu MCHAT, kterou vystudoval. Léta 1960-1964 strávil v Divadle A. S. Puškina v Moskvě, potom se postavil na prkna divadla Moskevského dramatu a komedie Na Tagance. Jeho zdejší Hamlet byl podivným obrazem dánského prince, v roli zpíval a křičel. Podle řady odborníků však jeho adaptace patří mezi nejlepší v dějinách.

ÚCTA K BÁSNÍKŮM

Oženil se s francouzskou herečkou a komunistkou Marinou Vlady, se kterou se po roce 1969 dostal poprvé na Západ. Zemřel ve věku 42 let, na srdeční slabost a vyčerpání divokým životem. Je pochován na Vagaňkovském hřbitově v centru Moskvy. Na pohřeb mu přišly stovky studentů s magnetofony, ze kterých se ozýval jeho hlas. Událost na čas zastínila Olympijské hry v ruské metropoli.

Vdova posmrtnou masku legendárního ruského básníka před třemi lety vydražila v pařížské síni Drouot za 55 000 eur. Za 200 000 eur se prodala poslední Vysockého báseň, která byla napsaná na jízdence pařížského metra 11. června 1980. Dražbu Vlady vysvětlila změnami ve svém životě a tím, že se stěhuje z rozlehlé vily do malého bytu, a tak se musí rozloučit s částí milovaných věcí.

Kult Vysockého je na východě silný i po jeho smrti. V roce 1999 si ho Rusové dali na poštovní známku. V Novosibirsku mu postavili sochu a v Krasnodaru zřídili soukromé muzeum. Vysockij má svou ulici v řadě měst bývalého Sovětského svazu, vedle Moskvy například v Astaně, Astrachani, Doněcku, Novosibirsku, Samaře, Samarkandu, Oděse, Voroněži a Kyjevě, kde Vysockého bulvár vznikl již v roce 1987. K výročí jeho úmrtí se po celém Rusku, v některých bývalých sovětských republikách, v Evropě, Izraeli a Spojených státech konají kulturní akce věnované jeho památce.

Témata: Vladimir Vysockij, Jaromír Nohavica

# data[].attributes.attachment_link.title
Vladimir Vysockij - Provokatéra režimu a moskevského flamendra u nás zpopularizoval Jaromír Nohavica

# data[].attributes.attachment_link.description
Rozervaný básník a zpěvák, herec slavného moskevského divadla Na Tagance, zemřel 25. července 1980. Osobnost umělce v typickém černém roláku, který provokoval komunistický režim nejen svými písněmi, ale i okázalým životním stylem doprovázeným nadměrným pitím, v těchto dnech připomíná nejen spojitost s Nohavicou.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Pro lidi mé generace, dospívající koncem 80. let, Nohavica hodně znamenal. A díky Nohavicovi jsme uznávali i Vysockého, jako jednu z mála ruských věcí vůbec. Takže Nohavica byl v tomto smyslu oceněn po právu. Oba, Nohavica i Vysockij, každý svým způsobem, byli tehdy hlasem volnosti a nedůvěry k moci.

Milost předčasné smrti

Vysockij neměl to štěstí, aby se dožil svobody, a tak nevíme, co by soudil o dnešní ruské moci. Jestli by třeba neprošel podobnou transformací, jako třeba Nikita Michalkov, který Putina uznává a obdivuje. Vysockého „válečné" písně zněly na shromážděních oslavujících ruskou okupaci Krymu, ale jak známo, s mrtvými básníky si každý může dělat, co chce - to jen živí odpovídají za to, kdo se jejich jménem zaštiťuje.
Čtěte také Paradox Nohavica. Zpíval o svobodě, teď si přijel pro vyznamenání do země, kde se svoboda potírá
Nohavica ovšem zpíval Vysockého dávno před nástupem Putina, dokonce dávno před Listopadem. Současně je překvapivé, že vlastně převzal jen velmi malou část Vysockého či Okudžavova repertoáru.

Někdy ani nejde o jeho vlastní překlady, ale dílo rusisty, překladatele a příležitostného interpreta Milana Dvořáka. Jeho jméno při zpívání Vysockého písní Nohavica občas zapomíná uvádět, pravděpodobně ze skromnosti - a je pravda, že Milan Dvořák skromný je.

Konec konců vedle ruských písničkářů přeložil a přebásnil řadu klasických i novodobých děl ruské kultury, včetně Evžena Oněgina - tím ovšem nenabádáme ruského prezidenta, aby Puškinovu cenu udělil také Milanu Dvořákovi, tak zlomyslní nejsme.

Pečlivý výběr

Je tu ještě jedna zvláštnost. Nohavica mohl čerpat z velmi rozsáhlého Vysockého díla a skoro stejně rozsáhlého okruhu Dvořákových překladů. Přesto si vybral písně jen určitého druhu. Obvykle jsou to kousky žertovné, pijácké nebo melancholické, nepočítáme-li píseň Pravda a lež, která má v současném kontextu nepředvídané vyznění.

Přitom Vysocký napsal i věci, které osobitě komentují ruskou historii i jeho vlastní současnost. Třeba „Baňka po bělomu", v češtině „Rozpal tu lázeň až doběla", patří k jeho textově nejpůsobivějším i hudebně nejzajímavějším věcem. Je ovšem o tom, jak někdo může být tak fascinovaný mocí, až se vzdá svého vlastního úsudku. A navíc nehezky mluví o období, které dnes Putin i řada jeho spoluobčanů vnímají jako vrchol ruských dějin.

Nohavica také nepřevzal bezejmennou Vysockého píseň, začínající slovy „V naš krug ně každyj papadal", něco jako „mezi nás se jen tak někdo nedostal". Ta je o udavačství. A v proslulé písni „Ja něljublju" si Vysockij stěžuje na to, že mu občas někdo přeruší telefonní spojení, nebo dokonce čte jeho dopisy. Kdo to tehdy asi byl?

Čertovská balada

Zmíněný Milan Dvořák z ruských písničkářů nepřekládal jen Vysockého nebo Okudžavu, ale také Alexandra Galiče. Tento básník, dramatik a interpret vlastních písní je u nás bohužel málo známý. Mimo jiné i proto, že byl v Sovětském svazu zakázaný a nakonec vyhnaný do exilu.

Přitom jeho písně jsou stejně mocné jako ty Vysockého, a neméně sofistikované jako ty Okudžavovy. Zpíval o mnohém, také o ruském, pardon, sovětském imperialismu, zmiňuje vícekrát i okupaci Československa. Petrohradskou romanci zpívá důstojník, který v mládí spílal tyranům a horoval pro svobodu, ale tváří v tvář nebezpečí ustoupil a ve stáří už se jen lituje a přemýšlí o tom, zda pojede do lázní.

V jedné z nejlepších písní nazvané Oblaka se - podobně jako Vysockij - také vyrovnává s fenoménem gulagu. A v baladě o čertovi Galič zpívá o tom, jaké to je podepsat ďáblovi jeho úpis. Zvlášť když novodobí čerti už nežádají krev, úplně jim stačí obyčejný inkoust.

Galič by před pár dny oslavil nedožitou stovku. Zemřel v roce 1977 za nevyjasněných okolností, podle jeho dcery ho zavraždila KGB. Tedy někdo ze zkušenějších kolegů tehdejšího nováčka Vladimira Putina. Jaromír Nohavica si Galiče bohužel neoblíbil. Ale vlastně má pravdu, za zpívání jeho písní by dnes v Kremlu medaili nedostal.

# data[].attributes.attachment_link.title
Jan Fingerland: Nohavica pro Vysockého, Vysockij pro Nohavicu

# data[].attributes.attachment_link.description
Pro lidi mé generace, dospívající koncem 80. let, Nohavica hodně znamenal. A díky Nohavicovi jsme uznávali i Vysockého, jako jednu z mála ruských věcí vůbec. Takže Nohavica byl v tomto smyslu oceněn po právu. Oba, Nohavica i Vysockij, každý svým způsobem, byli tehdy hlasem volnosti a nedůvěry k moci.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Takoví lidé jako on nebo Okudžava v pravý čas přicházejí na svět a ve správnou chvíli ho opouštějí. Žijí totiž podle určitého zákona, který je vyšší a spravedlivější než u většiny lidí. Kdyby bylo možné neumřít, on by zůstal," vzpomíná na svého otce Nikita Vysockij.

Nikita Vladimirovič nesouhlasí s názorem, že Vysockij byl v Sovětském svazu absolutně a všemi milovaný: „Mýtus, nebo spíš názor, že Vysockého milovali všichni, je nepravdivý. Povím vám jeden příběh. Natáčel jsem film v Tádžikistánu v době, kdy tam ještě neskončila válka. Jako producent jsem odpovídal za celý štáb. Dokončili jsme natáčení a měli jsme se vrátit do Moskvy.

Vlaky ale přestaly jezdit a letadlo létalo jen dvakrát týdně. Koupit letenky bylo zhola nemožné. Odjeli jsme proto na vojenské letiště, kde právě nakládali obrovské letadlo. Přistoupil jsem k plukovníkovi, který tomu všemu velel. Vysvětlil jsem mu, v jaké jsme situaci, že ženy a nemocní potřebují v první řadě odletět domů a řekl jsem, že jsem synem Vysockého.

Nikdy jsem toho nezneužíval, až teď. Velitel odpověděl: ‚Vy rozhodně nikam nepoletíte.' Kdybyste mi neprozradil, kdo jste, možná bych vás na palubu pustil. V Tádžikistánu zuřila občanská válka a Sovětský svaz se právě rozpadal. Plukovník ukázal na běžence kolem a řekl: ‚Tohle všechno je kvůli vašemu otci!' Až jsem si z toho sedl na zadek. Tohle jsem nečekal."

Vladimír Vysockij ale nakonec svému synovi a jeho štábu odněkud shůry pomohl: „Dopadlo to dobře, letadlo rolovalo, zátarasy uklidili a plukovník odjel. Před koncem ranveje se ale letadlo otočilo, vrátilo se a po schůdcích ke mně sestoupil jeden z pilotů. Povídá: ‚Slyšel jsem, o čem jsi s plukovníkem mluvil. Přiveď sem svůj štáb.' Takže oni sehráli, že startují, ale pak se pro nás vrátili. Pilot vysvětlil: Tvoje filmy neznám. ‚Dělám to kvůli tvému otci.'

Bylo to tak i tak. Vysockij spojoval i rozděloval. Pro někoho byl důležitý a blízký, pro jiného absolutně upřímně nepřijatelný. A takových bylo taky hodně. Táta to chápal. V tom nebyla jeho slabost, ale síla. Ne že by jim odpouštěl, on to prostě bral jako hotovou věc."

Dalším mýtem je například to, že Vysockého zakazovali jenom komunisti nebo úředníci. „Točil se film Sannikova země. Otec tam měl hrát jednu z rolí a zpívat písničku Koně k nezkrocení. Už měl podepsanou smlouvu a v kapse lístky na vlak. Rozhodnutím tvůrčího kolektivu ho ale z filmu na poslední chvíli vyškrtli. Spojili se proti němu kolegové - velmi vážení lidé, národní umělci. Nebyla v tom závist, protože jim nic nechybělo. Oni si jen zcela upřímně mysleli a otci říkali, že to, čím se zabývá, není poezie, a že na něj lidé zapomenou," vzpomíná jeho syn.

Nikita Vysockij si proto nemyslí, že by jeho otec, kdyby se dožil dneška, mohl ruskou společnost sjednotit. „Myslím si, že on by teď znovu do společnosti vnesl to rozdělení, které existovalo i za jeho života. On by vyostřil současné konflikty. Představa, že by jako lékař přišel, mávnul kouzelným proutkem a všechno by se vyřešilo, je mylná. Myslím si, že ve svém životě vykonal přesně tolik, kolik bylo zapotřebí. Do posledního písmene."

Otce ale bylo těžké pochopit, přiznává Nikita Vysockij: „Řeknu vám rovnou, že jsem ho začal chápat v den, kdy ho pohřbili. Bylo mi 16 a najednou mi došlo, že ho vůbec neznám. A že to, co o něm vím, není nic. Věděl jsem, že je populární a že ho lidé mají rádi, ale od 25. července 1980, kdy zemřel, se pokouším ho pochopit. A chtěl bych se ho na pár věcí zeptat. Třeba na smysl života. A co bych mu řekl já? To je jednoduché. Že ho mám rád."

Poslechněte si celý pořad Zaostřeno, kde na Vladimira Vysockého vzpomínají i jeho kolegové a přátelé.

# data[].attributes.attachment_link.title
Kdyby bylo možné neumřít, on by zůstal. Vladimiru Vysockému by bylo osmdesát let

# data[].attributes.attachment_link.description
Ve čtvrtek by se dožil 80 let Vladimir Semjonovič Vysockij. Když se v roce 2010 Rusů sociologové ptali, kdo byl jejich idolem ve 20. století, neobjevili se na prvních místech Lenin ani Stalin, ale kosmonaut Jurij Gagarin a hned po něm Vladimir Vysockij. Geniální divadelní a filmový herec, básník a bard.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Solženicynovu smrt oznámila ruská agentura Interfax. Podle ní spisovatel podlehl mrtvici. Solženicynův syn, kterého cituje AP, hovoří o zástavě srdce. Solženicynova díla jsou dokumentem o represáliích, koncentračních táborech a vězeních všech sovětských dob. Mezi nejznámější patří trilogie Souostroví Gulag a Jeden den Ivana Děnisoviče.

Nežít ve lži
Alexandr Solženicyn, narozený v roce 1918, od roku 1941 bojoval na frontách druhé světové války, stal se velitelem dělostřelecké baterie. V roce 1945 byl na osm let uvězněn za kritiku Lenina a Stalina ve své korespondenci. Po předčasném propuštění z Gulagu z důvodu rakoviny a po jejím vyléčení žil tři roky ve vyhnanství v Kazachstánu.

V roce 1957 byl rehabilitován a učil šest let matematiku v Rjazani, hlavně se však věnoval literární práci. V době přechodného tání za Nikity Chruščova publikoval - v listopadu 1962 - v časopise Novyj mir povídku Jeden den Ivana Děnisoviče, která jako první umělecké dílo z prostředí sovětských koncentráků legálně publikované v SSSR obletěla celý svět a autorovi zajistila světový obdiv.

Po nástupu Leonida Brežněva do Kremlu v roce 1964 bylo Solženicynovi znemožněno oficiálně publikovat, svá díla vydával pouze v samizdatu a v zahraničí. Byl vyloučen ze Svazu spisovatelů a v roce 1970 mu zabránili převzít Nobelovu cenu za literaturu. Byl nucen se skrývat u svého přítele, světoznámého violoncellisty Mstislava Rostropoviče.

Po vydání prvního dílu Souostroví Gulag ve Francii v roce 1973 a zveřejnění výzvy Nežít ve lži byl Solženicyn 13. února 1974 znovu zatčen, zbaven občanství SSSR a vypovězen na Západ, do Frankfurtu nad Mohanem. Šlo o první vypovězení občana SSSR od Lva Trockého v roce 1929. V exilu Solženicynovi zpočátku nejvíce pomohl německý
spisovatel Heinrich Böll, který mu našel domov v Curychu. V roce1976 se Solženicyn odstěhoval do USA.

Na Západě postupně vyšly všechny jeho romány (Souostroví Gulag, V kruhu prvním, Rakovina), filozofický sborník Zpod balvanů, memoáry Trkalo se tele s dubem a další práce. V Sovětském svazu mu práce začaly vycházet v roce 1989 a o rok později bylo publikováno i Souostroví Gulag. Ve stejném roce mu bylo vráceno občanství a v roce 1991 byl zproštěn obvinění z vlastizrady a (podruhé) rehabilitován. Do Moskvy se vrátil po dvouměsíční cestě vlakem z Vladivostoku v létě 1994.

Stále nonkonformní
Po návratu ale kdysi neohrožený bojovník za svobodu, který po okupaci Československa v roce 1968 prohlásil "je ostudné být Sovětem", vzbuzoval kontroverze svou xenofobií a příklonem k ruskému nacionalismu.

V posledních letech se Solženicyn stal zarputilým kritikem západní
materialistické společnosti a ruským vládním politikům vytýkal, že se
bezmyšlenkovitě "opičí" po Západu. Kvůli tomu též odmítl převzít vysoké
státní vyznamenání od někdejšího ruského prezidenta Borise Jelcina s tím, že nechce, aby mu hold skládal politik, který Rusy přivedl do mizérie. Od prezidenta Vladimira Putina ale státní cenu loni převzal.

Před šesti lety vzbudil Solženicyn rozpolcené reakce svou obsáhlou knihou Dvě stě let spolu, v níž mimo jiné připsal vinu za katastrofu Ruska v komunistické éře Židům. Podle něj hráli za bolševiků židovští revolucionáři významnou roli, ale také široké masy Židů prý pomáhaly budovat sovětský systém a byly za "rudého teroru" přímými vykonavateli násilí.

V devadesátých letech si vzal na mušku také Severoatlantickou alianci, kterou obvinil ze spiknutí proti Rusku - akce NATO byly podle něj přípravou k "totálnímu obklíčení Ruska a ztrátě jeho suverenity". V roce 1999 tvrdě odsoudil počínání NATO v Jugoslávii, a jednání NATO dokonce přirovnal k Hitlerovi.

# data[].attributes.attachment_link.title
Zemřel kritik sovětského režimu a gulagů Alexandr Solženicyn - iDNES.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Solženicynovu smrt oznámila ruská agentura Interfax. Podle ní spisovatel podlehl mrtvici. Solženicynův syn, kterého cituje AP, hovoří o zástavě srdce. Solženicynova díla jsou dokumentem o represáliích, koncentračních táborech a vězeních všech sovětských dob. Mezi nejznámější patří trilogie Souostroví Gulag a Jeden den Ivana Děnisoviče.

# data[].attributes.attachment_link.title
Alexandr Solženicyn - Jeden den Ivana Děnisoviče (audiokniha)

# data[].attributes.attachment_link.title
Psycho (1960) - 'The Bathroom', 'The Murder' (Shower scene) [1080]

# data[].attributes.attachment_link.description
Hříchy pro pátera Knoxe je československý televizní seriál režiséra Dušana Kleina z roku 1992 na motivy stejnojmenné knihy Josefa Škvoreckého. Jedná se o sérii detektivních příběhů, natáčených v přímém přenosu a s interaktivní soutěží pro diváky, kteří mohli (a měli) hádat pachatele. V každém příběh…

# data[].attributes.attachment_link.title
100 nejlepších detektivních románů všech dob – Wikipedie

# data[].attributes.attachment_link.description
100 nejlepších detektivních románů všech dob je seznam publikovaný v knižní formě v roce 1990 britskou asociací autorů detektivních románů (Crime Writers’ Association). O pět let později obdobná asociace v Americe (the Mystery Writers of America) publikovala podobný seznam knih. Seznamy se z velké č…

# data[].attributes.attachment_link.title
Záhady Světa A C Clarka Díl 2 Příšery z hlubin CZ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Během druhé světové války sloužil v britském královském letectvu jako instruktor pro práci s radarem. Po válce publikoval nápad, jak pomocí tří družic zajistit celosvětový příjem televizního signálu.

Jednou z jeho nejslavnějších povídek je Hlídka (The Sentinel), která se stala předlohou pro slavný filmový sci-fi opus Stanleyho Kubricka 2001: Vesmírná odysea. A. C. Clarke napsal desítky románů a velké množství povídek, získal řadu ocenění a v květnu 2000 mu byl udělen britský titul rytíře „za služby literatuře".

Zemřel 19. března 2008 v Kolombu na Srí Lance, kde žil od roku 1956. V závěru svého života měl vážné problémy s dýcháním.

# data[].attributes.attachment_link.title
Před 100 lety se narodil A. C. Clarke, který uměl psát budoucnost - iDNES.cz

# data[].attributes.attachment_link.description
Arthur Charles Clarke přišel na svět 16. prosince 1917 na farmě ve městě Minehead na jihozápadě Anglie. Budoucí britský spisovatel, vědec, vynálezce a futurista už v dětství sbíral zkameněliny. Později ho nadchlo pozorování hvězd a zamiloval si americké časopisy se sci-fi povídkami. Pojednává o něm další díl videoseriálu Před 100 lety.