# data[].attributes.headline
Prima gimnastă din lume care a primit nota zece într-un concurs olimpic de gimnastică

# data[].attributes.subject
Prima gimnastă din lume care a primit nota zece într-un concurs olimpic de gimnastică

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Nadia Elena Comăneci (n. , Onești, Bacău, România) este o gimnastă română, prima gimnastă din lume care a primit nota zece într-un concurs olimpic de gimnastică. Este câștigătoare a şase medalii olimpice de aur. Este considerată a fi una dintre cele mai bune sportive ale secolului XX și una dintre cele mai bune gimnaste ale lumii, din toate timpurile, „Zeița de la Montreal", prima gimnastă a epocii moderne care a luat 10 absolut. Este primul sportiv român inclus în memorialul International Gymnastics Hall of Fame.

Nadia s-a născut la Onești, fiind fiica lui Gheorghe și Ștefania-Alexandrina Comăneci; a fost botezată după „Nadejda" („Speranță"), eroină a unui film. Unele surse susțin că s-ar fi născut ca „Anna Kemenes". Această variantă a fost dezmințită în noiembrie 2016 atât de Nadia cât și de mama sa, Ștefania.

A concurat pentru prima dată la nivel național în România, în 1970, ca membră a echipei orașului său. Curând, a început antrenamentele cu Béla Károlyi și soția acestuia, Márta Károlyi, care au emigrat mai târziu în Statele Unite, devenind antrenori ai multor gimnaste americane. La vârsta de 13 ani, primul succes major al lui Comăneci a fost câștigarea a trei medalii de aur și una de argint la Campionatele Europene din 1975, de la Skien, Norvegia. În același an, agenția de știri Associated Press a numit-o "Atleta Anului".

La 14 ani, Comăneci a devenit o stea a Jocurilor Olimpice de Vară din 1976 de la Montreal, Québec. Nu numai că a devenit prima gimnastă care a obținut scorul perfect de zece la olimpiadă (de șapte ori), dar a și câștigat trei medalii de aur (la individual compus, bârnă și paralele), o medalie de argint (echipă compus) și bronz (sol). Acasă, succesul său i-a adus distincția de „Erou al Muncii Socialiste", fiind cea mai tânără româncă distinsă cu acest titlu.

Comăneci și-a apărat titlul european în 1977, dar echipa României a ieșit din competiție în finale, în semn de protest contra arbitrajului. La Campionatele Mondiale din 1978 a concurat o Nadia Comăneci cu greutate peste medie și ieșită din formă. Căderea la paralele a trimis-o pe locul 4, însă a câștigat titlul de campioană mondială la bârnă.

În 1979, Comăneci, din nou la greutate normală, a câștigat cel de-al treilea titlu european la individual compus (devenind primul sportiv din istoria gimnasticii care a reușit această performanță). La Campionatele Mondiale din decembrie, ea a câștigat concursul preliminar, dar a fost spitalizată înainte de a participa la concursul pe echipe, din cauza unei infecții, în urma unei tăieturi la încheietura mâinii, cauzată de o cataramă din metal. În ciuda recomandărilor doctorilor, ea a părăsit spitalul și a concurat la bârnă, unde a obținut nota 9,95. Performanța sa a conferit României prima medalie de aur în concursul pe echipe.

A participat și la Jocurile Olimpice din 1980 de la Moscova, clasându-se a doua după Elena Davîdova la individual compus, când a fost nevoită să aștepte pentru notă până ce Davîdova și-a încheiat exercițiul. Nadia și-a păstrat titlul la bârnă, dar a câștigat și o nouă medalie de aur, la sol, și una de argint, împreună cu echipa.

Contrar zvonurilor, nu a avut niciodată o relație amoroasă sau sexuală cu Nicu Ceaușescu; nu a fost chinuită de el.

Nadia Comăneci a fost una din cele mai bune gimnaste din lume. Ea s-a retras din activitatea competițională după Jocurile Olimpice din 1980 de la Moscova. Între 1984 și 1989 a fost membră a Federației Române de Gimnastică și a ajutat la antrenarea gimnaștilor juniori români. În noaptea de 27/28 noiembrie 1989 a trecut ilegal granița româno-maghiară, în cele din urmă solicitând azil politic guvernului Statelor Unite. Acest gest dramatic a avut un efect major asupra opiniei publice, chiar asupra familiei conducătoare a României. Nadia și-a petrecut următorii ani promovând linii vestimentare pentru gimnastică, lenjerie Jockey, echipament de aerobic și rochii de mireasă. În 1994, s-a logodit cu gimnastul american Bart Conner și s-a întors în România pentru prima dată de la plecare. Comăneci și Conner s-au căsătorit în România în luna aprilie a anului 1996.

În 1999, Comăneci a devenit primul sportiv invitat să vorbească la Națiunile Unite, pentru a lansa Anul 2000, Anul Internațional al Voluntariatului. Nadia este în prezent ocupată cu gimnastică și muncă de caritate în întreaga lume. Ea și soțul său sunt proprietarii Academiei de Gimnastică Bart Conner Gymnastics Academy, Perfect 10 Production Company și ai câtorva magazine de echipamente sportive, precum și editori ai Revistei de Gimnastică Internațională.

Nadia Comăneci este vicepreședinte al Consiliului Director al Special Olympics, Președinte Onorific al Federației Române de Gimnastică, Președinte Onorific al Comitetului Olimpic Român, Ambasadorul Sporturilor Românești, Vicepreședinte în Consiliul Director al Asociației Distrofiei Musculare, și membră a Fundației Federației Internaționale de Gimnastică. A fost distinsă de două ori cu Ordinul Olimpic, acordat de CIO.

În decembrie 2003, i s-a publicat prima sa carte, Scrisori către o tânără gimnastă (în engleză: Letters to a Young Gymnast). Nadia a creat o clinică de caritate în București pentru a ajuta copiii orfani din România.

Interviuri

Nadia Comaneci: Nu mi-a picat deloc bine sa aflu ca parintii mei se despart, dar am inteles ca e mai bine asa, 5 iunie 2011, Alice Nastase Buciuta, Revista Tango

„Momentul Adevărului" Nadia Comăneci: „Pentru români sunt doar Nadia", 11 noiembrie 2011, Marian Burlacu, Adevărul

Interviu cu Nadia Comăneci, septembrie 2012

Nadia Comaneci: Mi s-ar parea tare plictistor sa traiesti fara sa faci ceva deosebit, 7 martie 2013, Alice Nastase Buciuta, Revista Tango

Nadia Comaneci: Cei care au muncit mult, care au pornit de jos, ca mine, sunt oameni foarte simpli, 14 noiembrie 2013, Alice Nastase Buciuta, Revista Tango

"Ziua TERIFIANTĂ când am EVADAT din închisoarea comunistă". Nadia Comăneci și-a spus POVESTEA VIEȚII, printre lacrimi, în presa britanică, 3 august 2014, Evenimentul zilei - Daily Mail

# data[].attributes.attachment_link.description
Nadia Elena Comăneci (n. , Onești, Bacău, România) este o gimnastă română, prima gimnastă din lume care a primit nota zece într-un concurs olimpic de gimnastică. Este câștigătoare a şase medalii olimpice de aur.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sofia Ionescu-Ogrezeanu (n. 25 aprilie 1920, Fălticeni-d. 21 martie 2008) a fost prima femeie neurochirurg din lume.[1]

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Cecilia Cuţescu-Storck (n. 14 martie 1879, comuna Câineni, judeţul Vâlcea - d. 1969, Bucureşti). Artist plastic, prima femeie profesor universitar în învăţământul de artă din Europa.

Fiica unui funcţionar de poştă, a urmat cursurile liceale la „Şcoala Centrală" din Bucureşti şi pictura, ca bursier al statului român, la Academia de Pictură din München, „Damenakademie", la „Académie Julian" din Paris şi la École des Beaux Arts. În 1909 s-a căsătorit cu sculptorul Frederic Storck, fiul fondatorului şcolii de sculptură din România. Cele două fiice ale cuplului vor deveni, la rândul lor, artiste. A expus la „Salon d'Automne" şi la „Champs de Mars", din Paris, la Atena, Bruxelles, Amsterdam, Haga, Veneţia, Barcelona, unde a obţinut un „grand prix", sau Varşovia. A fost desemnată să amenajeze secţia de artă plastică şi decorativă la Expoziţia de la Barcelona. I s-a propus să facă parte din juriul Salonului Oficial din Bucureşti.

A fost prima femeie din România care a realizat pictură murală: holul Băncii Marmorosch-Blank, lucrările numite Industrie, agricultură şi comerţ şi Istoria negoţului român de la Academia de Ştiinţe Economice. A mai pictat sau desenat capete de expresie, portrete sau diverse nuduri.

Din 1916, Cecilia Cuţescu-Stork a funcţionat ca profesoară la Şcoala de Arte Frumoase din Bucureşti, iar în 1937 - 1939 a fost preşedinta Sindicatului Artelor Frumoase. A fost unul dintre membrii fondatori ai Asociaţiei pentru Emanciparea Politică şi Civilă a Femeilor din România. Publică volumul de memorii „Fresca unei vieţi" în 1943. Omagiată de Uniunea Artiştilor Plastici, la împlinirea a 90 de ani de viaţă şi 75 de ani de activitate artistică, marea artistă a declarat: „Sunt măgulită când mi se admiră pictura, dar mă simt fericită atunci când am prilejul să constat că ea e admirată drept un produs, o creaţie a artelor româneşti. Atunci ştiu că am făcut ceva pentru patria mea şi mulţumirea îmi dă aripi să încerc mereu alte lucrări".

Bibliografie

George Marcu (coord.), Dicţionarul personalităţilor feminine din România, Editura Meronia, Bucureşti, 2009

# data[].attributes.attachment_link.description
Cecilia Cuţescu-Storck (n. 14 martie 1879, comuna Câineni, judeţul Vâlcea - d. 1969, Bucureşti). Artist plastic, prima femeie profesor universitar în învăţământul de artă din Europa. Fiica unui funcţionar de poştă, a urmat cursurile liceale la „Şcoala Centrală" din Bucureşti şi pictura, ca bursier al statului român, la Academia de Pictură din München, „Damenakademie", la „Académie Julian" din Paris şi la École des Beaux Arts.

# data[].attributes.attachment_link.description
Maria Virginia Andreescu Haret (n. 21 iunie 1894,[1] București, România – d. 6 mai 1962, București, România) a fost prima femeie arhitect din România, obținând diploma în 1919[2], și prima femeie din lume care a ajuns la gradul de arhitect inspector general, statut recunoscut prima dată în cadrul ce…

# data[].attributes.body
Prima femeie din Europa care a obținut licența în drept la Universitatea din Paris

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Născută într-o familie bună, şcolită la Paris, în vremuri în care profesorii evitau să primească la cursuri femei pentru a nu crea „dezordine", Sarmiza Bilcescu a pus România pe harta „inovaţiilor".

În 1890, o domnişoară pe nume Sarmiza Bilcescu făcea o cerere neobişnuită către Baroul Ilfov, cel care, la vremea respectivă, includea şi Bucureştiul. În cerere, Bilcescu, în vârstă de doar 23 de ani, solicita să fie înscrisă ca avocat. Ineditul situaţiei provenea de la faptul că, până la acel moment, nu exista în nicio ţară din Europa vreo femeie avocat.

Fără femei!... Ştiinţa se face între bărbaţi! Paul Sonday, profesor la Sorbona, la apariţia Sarmizei Bilcescu în amfiteatrul universităţii

Consiliul avocaţilor, condus de Take Ionescu, fusese pus în faţa unei situaţii cu totul speciale. Pentru a primi o femeie, Consiliul trebuia, pe lângă distrugerea unei cutume sociale dominante în epocă, să reformuleze un întreg edificiu legislativ care nu acorda nicio şansă unei viitoare femei avocat. În motivarea deciziei de la momentul respectiv, avocaţii bucureşteni înlăturau vechile legi, considerându-le „căzute în desuetudine", restrângându-se la interpretarea legilor burgheze, introduse după 1866. Cum niciun text de lege nu condiţiona apartenenţa la sexul masculin, avocaţii concluzionau, la finalul dezbaterilor: „Nu este cu putinţă de a împiedica petiţionara de a fi înscrisă ca avocat ".

Sarmiza Bilcescu devenea astfel prima femeia avocat din Europa. Deşi nu a profesat niciodată, preferând să devină membră fondatoare a Societăţii Domnişoarelor, una din primele asociaţii feministe din România, Bilcescu devenea, prin povestea de viaţă şi realizările personale, un model pentru femeile de pretutindeni şi un exemplu despre cum legi şi cutume vechi de secole pot fi transformate.

„Primirea din partea profesorilor a fost glacială, iar primirea din partea studenţilor a fost făcută cu foarte mult respect", își amintea Sarmiza Bilcescu despre momentul primirii de la Paris.

Sarmiza Bilcescu s-a născut la Bucureşti, pe 27 aprilie 1867, în familia lui Dumitru Bilcescu (din Bilceşti-Muşcel), fost şef al Controlului Finanţelor în vremea domnitorului Barbu Ştirbey. Bilcescu este admisă la Facultatea de Drept din Paris în anul 1884, fiind prima femeie înscrisă în această unitate de învăţământ. Primirea avea să fie una catastrofală.

În cuvintele lui Edmond Louis Armand Colmet De Santerre, profesor de drept civil, „ am ezitat să-i acordăm domnişoarei Bilcescu primirea pe care, poate, ar fi meritat-o, pentru a putea păstra ordinea în amfiteatre ". Ba chiar, la câteva luni de la admitere, Bilcescu se plângea că portarului universităţii i se interzisese, de către conducere, să o primească în clădire. Jignită, românca trimite o plângere către profesori, invocând faptul că un astfel de comportament intră în contradicţie cu motto-ul înscris pe uşa de la intrarea în universitate:„Liberté, égalité, fraternité".

Lucrurile aveau să se schimbe după primul an de studii. La discusul de final, acelaşi Colmet De Santerre o menţiona pe Bilcescu, caracterizând-o ca fiind „ neobosită, demnă de toată lauda şi cu un comportament ireproşabil ". În acelaşi discurs, profesorul mulţumea auditoriului masculin pentru că o primise pe româncă precum „o soră".

Avocata fără activitate

În 1887, Bilcescu primea dreptul de practică. La momentul respectiv, deşi 71% dintre studentele din Franţa erau străine, Bilcescu devenea prima femeie din Europa care-şi obţinea doctoratul în drept, cu doi ani înaintea franţuzoaicei Jeanne Chauvin, cu teza „De la condition légale de la mère" („Despre condiţia legală a mamei").

Revine în ţară şi este primită în Baroul Ilfov. Decizia stârneşte reacţii de entuzism în întreaga Europă, însoţite de articole ample în presa vremii şi scrisori elogioase de la înalţi oficiali. Astfel, decanul Facultăţii de Drept din Bruxelles, Louis Frank, trimitea o epistolă Consiliului Avocaţilor, precizând că „România are onoarea de a fi introdus pentru prima dată o mare inovaţie în existenţa baroului".

La şase ani de la admiterea în Baroul Ilfov, Sarmiza Bilcescu se mărita cu Constantin Alimănişteanu. A activat în cercurile feministe, militând pentru creşterea gradului de educaţie în rândul femeilor. Următoarea femeie care a cerut dreptul de a intra într-un barou din România (întâmplător acelaşi, din Ilfov) a fost Elena Popovici, în 1901. Cererea ei a fost respinsă.

Sursa:www.adevarul.ro

# data[].attributes.attachment_link.title
Povestea Sarmizei Bilcescu, prima femeie avocat din Europa

# data[].attributes.attachment_link.description
Născută într-o familie bună, şcolită la Paris, în vremuri în care profesorii evitau să primească la cursuri femei pentru a nu crea „dezordine", Sarmiza Bilcescu a pus România pe harta „inovaţiilor". În 1890, o domnişoară pe nume Sarmiza Bilcescu făcea o cerere neobişnuită către Baroul Ilfov, cel care, la vremea respectivă, includea şi Bucureştiul.

# data[].attributes.headline
Prima femeie cu titlul de doctor în medicină din România

# data[].attributes.subject
Prima femeie cu titlul de doctor în medicină din România

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Maria Cuţarida, ilustrată pe timbrul cu valoare nominală de 80 de bani

Maria Cuţarida s-a născut la Călăraşi, la 10 februarie 1857, şi a studiat medicina în Franţa unde, în anul 1884, la Montpellier, şi-a luat doctoratul, devenind astfel prima femeie cu titlul de doctor în medicină din România. "De numele ei se leagă şi începutul mişcării feministe din România, precum şi cele dintâi demersuri din domeniul asistenţei sociale, prin înfiinţarea primelor creşe de copii din ţară. Totuşi, prejudecăţile sociale au fost permanent o piedică pentru evoluţia profesională a Mariei Cuţarida, respinsă de multe ori fără explicaţii la concursurile de promovare", scrie medicaacademica.ro

Maria a făcut studiile liceale la Şcoala Centrală din Bucuresti şi la Zürich, unde, în 1877, se înscrie la Facultatea de Medicină. Trecerea de care se bucurau în România absolvenţii cu diplome obţinute în Franţa a fost unul dintre motivele care au determinat-o să se transfere ulterior la Montpellier.

Pentru a obţine libera practică în ţară, Maria Cuţarida şi-a echivalat diploma din străinătate, promovând examenul cu „magna cum laude", cu teza „L hydrorrhee et sa valeur semiologique dans le cancer du corps del uters"(Despre hidroreea şi valoarea ei semiologică în cancerul corpului uterin). "Interesul său pentru ginecologie poate fi motivat şi de faptul că o femeie-doctor ar fi putut fi mai uşor acceptată de colegi şi de pacienţi, consideră istoricii.

Clinică particulară

După ce, în toamna anului 1884, şi-a deschis o clinică particulară, Maria a făcut şi cerere către Spitalul Brâncovenesc, dorind să lucreze pe un post de medic secundar la secţia „Boli ale femeilor". În „Enciclopedia României" se menţionează faptul că, fără nicio explicaţie, aceasta a fost refuzată, primind în schimb un post de profesoară de igienă. A acordat consultaţii gratuite în anul 1885, având un post de medic secundar la Spitalul Filantropia din Bucureşti. S-a pregătit foarte bine pentru concursul în vederea obţinerii gradului de medic primar ginecolog, însă nu a reuşit să ia examenul.

În biografia Mariei se precizează faptul că, în anul 1886, a devenit şef al catedrei de igienă de la azilul „Elena Doamna", iar din anul 1891 a fost şi sef al secţiei de ginecologie de la Filantropia. În anul 1894, Maria Cuţarida-Crătunescu a intrat în conflict cu Eforia Spitalelor pentru că aceştia au decis să modifice profilul secţiei unde lucra, din ginecologie în chirurgie ginecologică. Atunci Maria a ales să-şi dea demisia.

Societatea Maternă

În anul 1897 a reuşit să înfiinţeze Societatea Maternă, scopul acesteia fiind să ocrotească copiii săraci, iar după doi ani a înfiinţat prima creşă internă la Fabrica de Tutun din Bucureşti. La acea creşă, femeia a asigurat consultaţii pentru două mii de muncitoare. În anul 1900 a prezentat la Paris la Congresul acţiunilor feministe, lucrarea „Munca femeii în România", reuşind să alcătuiască o statistică a femeilor care au putut să promoveze intelectual. În anul 1904 renunţă la cabinetul particular, dedicându-se în totalitate societăţii.

Congrese internaţionale

Maria Cuţarida-Crătunescu a reuşit datorită devotamentului sale pentru carieră să participe la mai multe congrese internaţionale. „A fost foarte dedicată carierei şi cât a trăit a vrut să demonstreze lumii întregi că şi femeile pot studia şi pot ajunge foarte departe", spune Nicolae Ţiripan, directorul Arhivelor călărăşene.

A fost invitată la congresele de la Bruxelles în anul 1907 şi Copenhaga în anul 1910, unde a prezentat acţiunile iniţiate de medicină românească împotriva mortalităţii infantile şi un studiu asupra creşelor din România. În timpul primului război mondial a fost mobilizată la Institutul şi internatul Evanghelic(Spitalul Militar temporar numărul 134). După sfârşitul războiului , se presupune că din motive de sănătate, Maria Cuţarida-Crătunescu s-a retras din activitatea medico-socială, iar în data de 16 noiembrie 1919 s-a stins din viaţă, la Bucureşti.

Primele femei în medicina românească

Cea de-a doua femeie care a urmat cursuri de medicină, de data aceasta la Facultatea de Medicină din Bucureşti, a fost Olga Secară Tulbure. Ea şi-a început studiile în 1880, când Maria Cutzarida era în anul al III-lea la Facultatea de Medicină din Zurich.

Olga Secară Tulbure şi-a terminat însă studiile mai târziu, din cauza unor probleme de sănătate şi pentru că redactarea tezei de doctorat a durat mai mulţi ani. Astfel, cea de-a doua femeie-medic din România este considerată Hermina Walch Kaminski care, deşi s-a înscris mai târziu la facultatea din Bucureşti (1883), a profesat medicina înaintea Olgăi Secară, începând cu anul 1887, noteaza medicaacademica.

Vă recomandăm şi:

Povestea Sofiei Ionescu Ogrezeanu, prima femeie neurochirurg din lume

Cele mai rele femei din istorie, a căror cruzime a depăşit orice imaginaţie

Femeia modernă- între sacrificii şi carieră, la Adevărul Live

Ministrul Sănătăţii din Turcia: „Singura carieră pe care trebuie să se concentreze mamele este maternitatea"

Dacă apreciezi acest articol, te așteptăm să intri în comunitatea de cititori de pe pagina noastră de Facebook, printr-un Like mai jos:

# data[].attributes.attachment_link.title
Prima feministă a României. O femeie genială din secolul XIX, cu doctorat în medicină luat în Franţa, a demolat atunci toate ideile preconcepute ale bărbaţilor

# data[].attributes.attachment_link.description
Prejudecăţile sociale de la sfârşitul secolului al XIX-lea, când femeia din România era departe de a avea şanse egale la educaţie cu bărbaţii, au ambiţionat o călărăşeancă să depăşească toate obstacolele. Maria Cuţarida, căsătorită Crătunescu, a fost prima femeie din ţara noastră, şcolită la Paris, care a întâmpinat o serie de piedici în activitatea profesională.

# data[].attributes.headline
Femeia care înființat primul institut de geriatrie din lume 

# data[].attributes.subject
Femeia care înființat primul institut de geriatrie din lume 

# data[].attributes.attachment_link.description
Ana Aslan (n. 1 ianuarie 1897, la Brăila – d. 20 mai 1988, la București) a fost medic român specialist în gerontologie, academician din 1974, director al Institutului Național de Geriatrie și Gerontologie (1958 - 1988).

# data[].attributes.headline
Prima femeie paraşutist din România şi printre primele din lume

# data[].attributes.subject
Prima femeie paraşutist din România şi printre primele din lume

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
În 1929, la Cluj, după un miting aviatic Foto:bvau.ro

Smaranda Brăescu (n. 21 mai 1897, Hănţeşti, judeţul Galaţi - 2 februarie 1948, Cluj) a fost prima femeie paraşutist din România şi printre primele din lume. În 1931 a efectuat un salt de la 6.000 m cu care a doborât recordul feminin mondial, iar în 1932, cu saltul de la 7.233 m, a bătut recordul mondial deţinut de un american.

În Enciclopedia României, cariera fulminantă a Smarandei este notată minuţios. După ce a urmat cursuri de paraşutism la Berlin, în vara anului 1928 a executat primul său salt. În presa vremii a declarat că s-a simţit „ca un copil căruia i-a reuşit o ştrengărie". Din acest moment, România a devenit cel de-al patrulea stat european, după Franţa, Cehoslovacia şi Elveţia, cu o femeie paraşutist brevetată. Deşi cariera a suspus-o la grele încercări, nu s-a dat bătută niciodată. Obişnuia să spună: "Viaţa mea nu înseamnă nimic dacă o ţin numai pentru mine. Viaţa mea o dăruiesc ţării, dar vreau să o dăruiesc frumoasă şi plină de glorie",

În ţară a executat peste zece salturi cu paraşuta, în următorii doi ani, cu mari peripeţii. La Braşov, motorul avionului s-a oprit în momentul decolării, la Brăila a căzut în Dunăre, la Cluj-Napoca şi Satu Mare a aterizat în copaci.

Salt fără mască de oxigen

Saltul din anul 1931 a fost însă decisiv pentru cea care avea să fie numită, pe bună dreptate "Regina zborului". După ce a primit de la Comandamentul Aviaţiei Militare aprobarea de a încerca să doboare recordurile feminine stabilite în Europa şi America, pe 2 octombrie 1931, a zburat către Bărăgan.

Însoţită de două avioane, unul medical, iar altul cu un oficial al Aeroclubului, a decolat la bordul unui avion francez, de pe aerodromul din Pipera. Avionul s-a ridicat până la altitudinea de 6000 m, de unde Smaranda Brăescu a efectuat saltul cu paraşuta, fără mască de oxigen. Altitudinea de 6000 m a fost confirmată de barografele supravegheate de oficialul Aeroclubului, precum şi de altimetrul avionului, care în momentul saltului indica 6200 m.

Aşa cum notează Enciclopedia României, după cele 21 minute şi 25 secunde cât a durat saltul, paraşutista a avut o aterizare reuşită, într-un lan de porumb din Bărăgan, în apropierea gării Sărăţuica, la 28 km de Slobozia. Saltul a fost confirmat de Federaţia Aeronautică Internaţională. În acest fel Smaranda Brăescu a ajuns să deţină recordul naţional la saltul cu paraşuta, atât la femei cât şi la bărbaţi, precum şi recordul feminin la nivel mondial. Pentru acestă performanţă a fost decorată cu Crucea de Aur a ordinului Virtutea Aeronautică.

Prima femeie pilot din Europa

Smaranda Brăescu nu s-a oprit însă aici. A continuat să lupte pentru a deveni cea mai bună. A ajuns în SUA unde îşi propusese să depăşească recordul bărbătesc de 21171 picioare (7233 m) deţinut de un american. După antrenamente la San Francisco, la 19 mai 1932, avionul a atins altitudinea de 24 200 de picioare (7 400 m), de unde a sărit românca. Barograful a fost trimis la Washington National Aeronautic Association, unde a fost recunoscută şi proclamată învingătoarea recordului mondial de coborâre cu paraşuta. În 1932 a fost primul aviator european care a obţinut brevetul de pilot în SUA.

Vă recomandăm şi:

Prima feministă a României. O femeie genială din secolul XIX, cu doctorat în medicină luat în Franţa, a demolat atunci toate ideile preconcepute ale bărbaţilor

Povestea Sofiei Ionescu Ogrezeanu, prima femeie neurochirurg din lume

Cele mai rele femei din istorie, a căror cruzime a depăşit orice imaginaţie

Dacă apreciezi acest articol, te așteptăm să intri în comunitatea de cititori de pe pagina noastră de Facebook, printr-un Like mai jos:

# data[].attributes.attachment_link.title
Regina zborului. Cum a doborât Smaranda Brăescu recordul mondial feminin la saltul cu paraşuta, în Bărăgan

# data[].attributes.attachment_link.description
Ambiţie, pasiune şi multă muncă. Acestea sunt ingredientele unei poveşti de succes pe care Smaranda Brăescu a scris-o pas cu pas. A fost prima femeie paraşutist din România şi printre primele din lume. În 1932, românca a devenit prima femeie pilot din Europa, brevetată ca pilot al SUA.

# data[].attributes.headline
Prima femeie care a traversat pilotând un avion, Munții Carpați

# data[].attributes.subject
Prima femeie care a traversat pilotând un avion, Munții Carpați

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Irina Burnaia, cu numele său real de Irina Cioc (n. 1909, Ciurari, Săceni, Teleorman, România - d. 1997, Geneva, Geneva, Elveția) a fost o avocată română din baroul Ilfov, cunoscută în special datorită activității sale ca aviatoare în perioada dintre cele două războaie mondiale. Născută în Muntenia, și-a luat numele de „Burnaia" de la apa curgătoare care trece pe lângă satul său natal, aflat în Câmpia Burnazului.

A fost a doua aviatoare brevetată în România, obținându-și brevetul de pilot civil la date de 27 octombrie 1933 și prima femeie care a traversat pilotând un avion, Munții Carpați.

Impresionată de Raidul aviatic românesc București - Malakal din 1933, a încercat în prima parte a anului 1935 să-l repete împreună cu fostul său instructor de zbor Petre Ivanovici, la manșa unui avion IAR-22. Raidul a fost presărat de incidente - în principal tehnice, care au făcut ca să fie oprit după ce cei doi au ajuns până la lacul Victoria. După moartea într-un accident aviatic a lui Ivanovici în 1936, Burnaia a scris în amintirea acestuia cartea „Aripile mele - memoriei lui Petre Ivanovici", apărută în 1936.

După ce a obținut brevetul de navigator înainte de a participa la raid, în anul 1937 a obținut certificatul de pilot acrobat. În același an a fost decorată cu Ordinul Virtutea Aeronautică cu însemne de pace (în timpul celui de- Al doilea Război Mondial fiind decorată și cu Ordinul cu însemne de război). A efectuat și alte raiduri: București - Ankara - Bagdad - București în 1938 și București - Varșovia - Berlin - Amsterdam - Londra în 1939.

În timpul celui de al Doilea Război Mondial a fost comandanta Escadrilei Bugului (Escadrila Basarabiei din 1943), o formație de avioane poștale și de legătură ale Guvernământului Transnistria, folosite și drept școală de pilotaj. După război a emigrat și a fost condamnată în contumacie. A efectuat împreună cu soțul său, Traian Udriski, curse cu pasageri în Orientul Apropiat. Spre sfârșitul vieții s-a stabilit în Elveția.

În 1988 a publicat în Elveția o carte de amintiri de pe front, intitulată Commandante d'escadrille.

Irina Cioc s-a născut în satul Ciurari, străbătut de râul Burnaia, care i-a inspirat numele sub care va fi cunoscută. A urmat Facultatea de Drept a Universității din București, după absolvirea căreia a profesat în cadrul baroului Ilfov.

La 2 august 1933 efectuează o deplasare în interesul serviciului la Constanța, alegând ca mijloc de transport o cursă de linie a LARES. Avionul era pilotat de Petre Ivanovici. Călătoria o impresionează în mod deosebit și dorește să învețe și ea să piloteze un avion, insistând ca instructor de zbor să-i fie Ivanovici. Acesta îi spune să-l caute la școala de pilotaj civil patronată de Asociația Română pentru Propaganda Aviației, unde era instructor. Lecțiile încep la 5 septembrie, la Școala de aviație Mircea Cantacuzino, pe un Klemm L 25 și este scoasă la simplă la 3 octombrie, după destul de puține ore de zbor, deoarece Ivanovici trebuia să plece în raidul aviatic african din 22 octombrie 1933 și dorea să se asigure că Irina va primi brevetul de pilot gr. I (pilotaj), brevet pe care îl obține cu nr. 3/27.10.1933 fiind a doua aviatoare brevetată în România, după Ioana Cantacuzino.

Raidul aviatic românesc organizat în Africa în 1933 a avut un mare răsunet în epocă. Irina se hotărăște să parcurgă și ea traseul, cu un avion personal și apelează la Ivanovici, care participase la acest raid, să-i fie coechipier. În acest scop obține brevetul de pilot gr. II (navigație) și, deși Ivanovici se opunea, deoarece cunoștea puterea scăzută a motorului cu care era echipat prototipul, comandă la Industria Aeronautică Română din Brașov un avion IAR-22, al doilea și ultimul aparat de acest tip produs. Pentru a efectua comanda la IAR traversează în zbor cu un avion SET-10 Carpații Orientali, având ca pasager pe fratele său. A doua zi ziarele au relatat că aceasta a fost prima traversare în zbor a Munților Carpați de către o femeie. Pentru achiziționarea avionului beneficiază de o subvenție din partea statului, în valoare de 50 % din valoarea avionului, subvenție care se acorda persoanelor particulare care aveau deja brevet de pilot și doreau să-și achiziționeze un avion personal. Aparatul îi este livrat la 2 noiembrie 1934. În aceeași zi, în primul zbor, îl aduce la Băneasa, zburând prin Valea Prahovei, avându-l din nou pasager pe fratele său. Ajunsă la Bănesa, la data de 7 noiembrie înmatriculează avionul cu indicativul YR-INA.

Avionul este încercat în zbor de Ivanovici și de Max Manolescu, amândoi rămânând cu impresia că, deși motorul avea 130 CP, avionul era greoi și relativ slab motorizat. Totuși, hotărârea de a efectua raidul fusese luată de Irina cu mult timp înainte, comanda la IAR a avionului cuprinzând și un set de piese de schimb, care urmau să fie livrate la Cairo.

Raidul începe la 3 ianuarie 1935, ora 10, cu plecarea de la Băneasa, dar este presărat cu incidente. La numai o zi după decolare manometrul de bord indică scăderea presiunii uleiului. Pentru a evita griparea motorului decid să aterizeze lângă Eskișehir. Defecțiunea este simpla slăbire a racordului spre manometru, remediată rapid. Însă, datorită altitudinii locului și încărcării mari a avionului, decolarea este lungă, avionul este „furat", roata din dreapta lovește un obstacol, rupându-se trenul de aterizare, elicea și se sparge un rezervor de benzină. Decid să repare avionul la Eskișehir, dar trebuie să aștepte să primească aici elicea care urma să fie livrată la Cairo în setul de piese de schimb.

Avionul este reparat și raidul este reluat la 27 ianuarie. La Alep terenul este foarte moale și roțile prea mici ale avionului se înfundă. Pentru a decola aranjează să fie pavată cu scânduri o distanță de 200 m din pistă și iau puțină benzină, doar cât să ajungă la Homs pentru a realimenta. Pe drumul spre Damasc sunt învăluiți de ceață, iar aparatele de navigație pentru zbor fără vizibilitate se defectează. Reușesc să ajungă la Damasc, unde constată o scurgere de ulei datorită unei fisuri în carter, fisură provocată de un montaj defectuos al motorului. Carterul, de aluminiu nu poate fi sudat decât la Beirut, însă sudura nu ține. Sunt obligați să aștepte un carter nou, de la Cairo, care le este trimis la Haifa. La Damasc fac o revizie completă a motorului și constată că și radiatorul de ulei este fisurat și trebuie reparat. Ivanovici se îmbolnăvește și zace câteva zile, având febră.

Reiau raidul la 9 februarie. După Tel Aviv constată din nou scăderea presiunii uleiului. Ajung la Gaza, unde constată că rezervorul de ulei este fisurat, tot din cauza unei greșeli de montaj. După reparație, la 12 februarie decolează și ajung la Cairo, unde rămân opt zile pentru a revizui avionul. Cu această ocazie schimbă elicea de lemn cu una metalică, superioară.

La 20 februarie zboară până la Assuan, de unde, din cauza căldurii și încărcării avionului nu pot decola decât a doua zi, la ora 4 dimineața. Până la Juba nu apar alte dificultăți, dar de la Juba reușesc să decoleze doar tot la ora 4 dimineața, după a cincea încercare. Ajung la Entebbe, de unde, datorită altitudinii de 1150 m nu mai pot decola. Rămân aici cinci zile, așteptând un vânt favorabil. Ploaia tropicală zilnică afectează aparatul, iar aeroportul care urma ( en), la Nairobi, era situat la altitudinea de 1700 m. Neavând nicio șansă să poată decola de la Nairobi, decid să întrerupă raidul, zburând, totuși, până la ecuator, deasupra lacului Victoria. Ușurează avionul cât pot, trimițându-și efectele la Cairo prin cursa Imperial Airways și luând benzină doar până la Juba, unde rămân două zile pentru a repara o defecțiune la bechie. Până la Cairo nu apar alte probleme.

La Cairo rămân cinci zile, în care se face iar o revizie completă a avionului, care necesită și revopsire. Din alb cu botul și dungă roșie, avionul este vopsit complet roșu, cu bot albastru și, lateral, un soare galben. La Haifa sunt reținuți patru zile din cauza ploilor. Ajung la Băneasa la 24 martie, ora 16. Raidul a durat în total 80 de zile, din care doar 16 de zbor efectiv, restul fiind întârzieri. În total s-au parcurs peste 16 000 km.

Raidul a costat-o pe Irina 500 000 lei, în care a intrat și jumătatea sa din costul avionului. Banii au fost obținuți prin vânzarea unor proprietăți pe care le avea în județul Teleorman.

Raidul a fost prezentat pe parcurs de diferite reviste, Realitatea Ilustrată publicând o serie de articole, dar revistele de scandal nu vor scăpa ocazia să speculeze apropierea dintre Irina și Ivanovici, însă, după declarația Irinei, exagerând până la calomniere. (V. și aici.)

La 1 februarie 1936 Petre Ivanovici piere în accidentul avionului Potez 560 F-AOCD al SARTA. Irina se duce personal, împreună cu comisia de anchetă, la Cornereva, pentru a se încredința de adevărul situației. Experiența sa este descrisă în cartea Aripile mele - memoriei lui Petre Ivanovici, carte în care-l omagiază pe Petre Ivnovici.

Șocul n-o face să abandoneze aviația. Învață acrobație aeriană pe avionul IAR-22, iar în 1937 obține certificatul de pilot acrobat. Își cumpără alt avion, un Bücker Bü 131 „Jungmann", al cincilea de acest tip din România, care va fi înmatriculat YR-IVA. La 4 aprilie 1937 testează acest avion în raidul de regularitate și viteză din cadrul Cupei Mircea Cantacuzino, pe traseul București - Galați - Iași - Constanța - Cornu - București, unde se clasează a patra din 13 concurenți.

În mai 1937 participă, împreună cu Max Manolescu la un miting aviatic internațional în Olanda.

La 26 iulie 1937 decolează la ora 4:30 de la Băneasa și, după câteva escale, aterizează în aceeași zi la Roma, la ora 20:30. La întoarcere are o pană de motor în Iugoslavia. Ajutată de aviatorii de acolo - și sărbătorită, și primită ca membru de onoare al clubului lor - revine la Băneasa la 4 august, ora 21.

Efectuează și alte raiduri: București - Ankara - Bagdad - București ( 1938), București - Varșovia - Berlin - Amsterdam - Londra ( 1939). În 1939 participă la Reuniunea Internațională Aviatică de la Rimini, unde reușește să termine toate probele, în admirația șefului de stat major și subsecretar al ministerului italian al aerului, generalul Giuseppe Valle.

În 1937 este decorată cu Ordinul Virtutea Aeronautică cu însemne de pace.

În 1938 se căsătorește cu Grigore Stoenescu, om bogat, cu pasiunea aviației. În 1941 își va pierde tatăl, care a încurajat-o, după ce își pierduse și mama.

În urma propunerii prințesei Marina Știrbei de a înființa o formație de avioane sanitare pentru transportul răniților cu avioane pilotate de femei, Forțele Aeriene Regale ale României invită la manevrele militare regale de la Galați, din 1938, pe Mariana Drăgescu, Nadia Russo, Virginia Thomas, Virginia Duțescu și Irina Burnaia. La începutul războiului a ajuns la Tiraspol, însă, la prima misiune de transport vederea răniților o marchează, așa că nu va activa în Escadrila Albă, ci va fi transferată la o escadrilă de legătură (Escadrila 117). După câteva luni a devenit amanta lui Gheorghe Alexianu, la ordinul căruia fabrica de țigări de la Odessa a produs pachete marca „Irina Burnaia". Influența ei asupra lui Alexianu i-a permis să mute mulți funcționari pe care nu-i agrea, cum a fost, de exemplu, pilotul lui Alexianu, Romanițeanu, care afirmase că nu putea servi sub comanda Irinei, deoarece brevetul său de aviator era superior. Irina devine și pilotul lui Alexianu. În urma legăturii cu Alexianu, în 1942 Grigore Stoenescu divorțează de ea.

În Transnistria, Alexianu înființează în mai 1942, special pentru ea, Escadrila Poștei aeriene, cunoscută drept Escadrila Bugului, comandantă fiind Irina, cu grad de căpitan după fotografiile din epocă afirmație însă contrazisă de generalul Gheorghe Jienescu, șeful Subsecretariatul de Stat al Aerului care afirma că „Doamna Irina Burnaia este angajată de Guvernământul Transnistriei fără avizul Subsecretariatului de Stat al Aerului și fără a avea un grad în armată". Pe de altă parte, Guvernământul Transnistriei nu făcea oficial parte din România, iar Alexianu afirma că aviația de la est de Nistru ținea de Guvernământ. Iritarea lui Jienescu se datora faptului că escadrila fusese înființată din bugetul Subsecretariatului, dar acestuia nu i se recunoștea autoritatea asupra ei. Escadrila avea baza la aerodromul Dalnic, lângă Odesa și era dotată cu cinci avioane RWD-8, două Klemm Kl 35 și Bückerul ei. Piloți erau Emil Negoiță (pilot șef), Dumitru Masgras, Gleb Chirilovici (care s-a sinucis din cauza ei), Victor Arnăutu, Constantin Ivan, Ștefan Vasile, Ștefan Mărculescu, Constantin Niculescu, Victor Voicescu, Aurel Vlaicu, Scarlat Dicescu, Tiberiu Marinescu și Nicolae Moisescu (mecanic și pilot recepționer). Tot la această escadrilă a ajuns și Bückerul YR-NAD al Nadiei Russo, pe care aceasta l-a vândut Guvernământului Transnistriei. Avioanele au fost folosite și pentru formarea de piloți, prima serie fiind cea din 1942. În primul an Escadrila Bugului a totalizat peste 2000 de ore de zbor.

Este decorată cu Ordinul Virtutea Aeronautică (de război) în urma efectuării unui zbor critic, în furtună, transportând de pe front o corespondență urgentă destinată șefului statului major, g-ral Emanoil Ionescu.

În 1943 Escadrila Bugului, devenită Escadrila Basarabiei, a fost dotată cu încă 15 avioane Klemm și se mută pe aerodromul Tatarca.

În urma înaintării sovietice, în 1944 se retrage cu întreaga escadrilă, ajungând la Săvârșin, iar apoi la Timișoara. Însă la sfârșitul lunii octombrie aviația germană bombardează aerodromul, distrugând o parte din avioane. A revenit la Curtea de Argeș, cu puține avioane și personal, dar școala nu și-a mai reluat activitatea, fiind desființată în 1945, iar patrimoniul ei fiind trecut în proprietatea statului.

Ajunsă la București își găsește casa rechiziționată, iar singura care îndrăznește să o găzduiască este Nadia Russo.

Deși s-a afirmat că ar fi făcut unele abuzuri prin transportarea unor bunuri din Transnistria în România, ancheta din martie 1945 n-a putut dovedi nimic. Totuși, în 1950 este judecată în contumacie pentru complicitate la crime de război prin faptul că escadrila ei a transportat în țară diferite bunuri ale statului sovietic. A fost condamnată la 20 de ani de muncă silnică, 10 ani de degradare civică și confiscarea întregii averi.

În 1946 s-a căsătorit cu comandorul Traian Udriski (n. 23 februarie 1906, Focșani), pilotul și instructorul aviatic al regelui Mihai. În 1947 se se naște fiul lor, Radu-Șerban. Pleacă din România la 3 ianuarie 1948, la mai puțin de o săptămână de la abdicarea regelui Mihai, împreună cu soțul și fiul său, la bordul avionului Beechcraft C18S ( en) al regelui, pilot fiind Traian Udriski. Stau doi ani la Teheran, unde Traian Udriski găsește de lucru ca pilot, apoi se mută la Beirut. Aici Irina lucrează împreună cu soțul ei, ca pilot de linie secund, la o societate particulară, făcând curse la Mecca în perioada pelerinajului. Mai ținea legătura cu Max Manolescu. Tulburările din Liban din 1958 o determină să-și mute fiul la un colegiu din Elveția, iar familia însăși se stabilește la Geneva.

În 1983 își pierde fiul, mort la Berna datorită unei hemoragii cerebrale. În acel moment el era cetățean american.

Irina Burnaia se stinge din viață în 1997.

În 1937 publică Aripile mele - memoriei lui Petre Ivanovici, o carte de impresii de călătorie din raidul aviatic efectuat în Africa.

În 1988 publică cartea de amintiri de pe front Commandante d'escadrille în care relatează și episoade cum ar fi singurătatea Crăciunului din 1941 în urma decesului părinților, dezorientarea de a lupta ca aliat al Germaniei în loc de aliat al Franței și Angliei, momentul de detașare din timpul sărbătorilor de Paști la Odesa 1942, un zbor de noapte împreună cu Chirilovici pentru livrarea clandestină a unui pachet de medicamente pentru o cunoștință, Moscovici, internat într-un lagăr dincolo de Bug, probabil Acmecetca, sau episodul în care ministrul Gheorghe Jienescu, revenind dintr-o inspecție pe front a făcut acrobație deasupra apei și, atingând apa cu o roată, avionul a capotat, ministrul alegându-se cu o baie.

1. ^ Enciclopedia..., Marcu&Ilinca, pp. 69-70

2. ^ Loreman Cristinel Tașcău, Avioane fabricate la Brașov: IAR-22 no. 2, în Modelism Internațional, nr. 1/2011

3. ^ Raiduri..., Ucrain, 1988, p. 172

4. ^ Alexandru Cernescu, George Davidescu, Paul Baltagi, Avioane românești străbat Africa, București: Editura Militară, 1975, pp. 25-26

5. ^ en Ion Gudju, Gh. Iacobescu, Ovidiu Ionescu, Romanian Aeronautical Constructions 1905-1974, București: Editura Militară, 1974, p. 166

6. ^ en Dan Antoniu, George Cicos, Romanian Aeronautical Constructions, Ed. a 2-a, București: Editura Vivaldi, 2007, ISBN 978-973-150-002-7, pp. 193-194

7. ^ en Romanian Civil Aircraft Registers & Production, yumpu.com, accesat 2017-06-18

8. Valentin Turcu, Reeditarea unei cărți aproape uitate, Gazeta de Băilești, Nr. 7, iulie 2011, p. 5 și Nr. 8, august 2011, p. 5

9. Eleonora Arbănaș, Femeile-aviatoare românce - Escadrila Albă, Sesiunea de comunicări științifice Boboc, 16-17 iunie 2011. Comunicarea Eleonorei Arbănaș se bazează pe teza de doctorat a lui Valeriu Avram, Contribuția aviației la progresul societății românești, la afirmarea sa pe plan înternațional, între anii 1920-1940, teză care, la rândul ei, a fost elaborată pe baza cercetării documentelor din Fondul Subsecretariatului de Stat al Aerului.

10. ^ Aviatoarele..., Turturică, 2013, p. 109

11. O mare aviatoare, Observatorul militar,Nr. 44 (13-19 noiembrie 2013), p. 21, accesat la 18 februarie 2017

12. fr Swissbase - F030 - record: vbs152932, Inventaires EAD aux Archives littéraires Suisses, aceesat la 18 februarie 2017

Irina Burnaia, Aripile mele - memoriei lui Petre Ivanovici, București: Editura Cartea Românească, 1937, reeditată de Craiova: Editura Alma, 2011, ISBN 978-606-567-080-8

Victor Firoiu, Amazoanele Cerului, București: Editura Albatros, 1980

fr Irina Burnaia, Commandante d'escadrille, Montricher: Les Éditions noir sur blanc, 1988, ISBN 2-88250-008-4

Constantin Ucrain, Dumitru Crăciun-Iași, Raiduri aeriene românești, Iași: Ed. Junimea, 1988

Cristian Ionescu, Zece femei împotriva morții - Escadrila albă, București: Editura Militară, 2003, ISBN 973-32-0629-6

George Marcu, Rodica Ilinca, Enciclopedia Personalităților Feminine din România, București: Ed. Meronia, 2012, ISBN 978-973-7839-77-0

Sorin Turturică, Aviatoarele Romaniei - Din înaltul cerului în beciurile Securității, București: Editura Militară, 2013, ISBN 978-973-320-919-5

# data[].attributes.attachment_link.description
Irina Burnaia, cu numele său real de Irina Cioc (n. 1909, Ciurari, Săceni, Teleorman, România - d. 1997, Geneva, Geneva, Elveția) a fost o avocată română din baroul Ilfov, cunoscută în special datorită activității sale ca aviatoare în perioada dintre cele două războaie mondiale.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vera Atkins, românca faimoasă în lume Foto:webcultura.ro

Născută la Galaţi, în 1908, Maria Vera Rosenberg, pe numele să adevărat, este fiica unui industriaş, originar din Germania. „Atkins" era numele de fată al mamei, refugiată din Rusia în urma pogromurilor pe care Vera l-a folosit ca să-şi ascundă originile. Tatăl ei, Max Rosenberg, om de afaceri şi bancher, a avut succes în România, unde a făcut avere considerabilă. În anii 1930 acesta ajunsese să-l consilieze pe regele Carol al II-lea în chestiuni financiare, scrie webcultura.ro.

Femeia care a devenit cel mai important spion din cel de-al Doilea Război Mondial s-a născut în Galaţi, pe 16 iunie 1908 şi a emigrat în Marea Britanie în 1933, tânjind după viaţa sofisticată din Londra. Ca urmare, Max a decis să îi ofere fiicei sale o educaţie aleasă şi a trimis-o pe Vera să studieze la şcoli private în Elveţia, Franţa şi Anglia.

Curaj şi inteligenţă

Vera era foarte tânără când a fost recrutată de serviciile de informaţii britanice. În acea perioadă frecventa înalta societate bucureşteană şi devenise o apropiată a ambasadorului german Friedrich Werner von der Schulenburg. Petru a-şi ascunde originea evreiască, Vera şi-a schimbat numele, iar după stabilirea în Marea Britanie a participat la numeroase misiuni secrete, în care s-a remarcat prin curaj şi inteligenţă. A avut o ascensiune rapidă, ajungând în fruntea SOE, Serviciul de Operaţiuni Speciale creat de Winston Churchill.

Nenumărate misiuni în anii 30

În timpul celui de-al Doilea Război Mondial, agenţii săi s-au infiltrat în spatele liniilor inamice, au sprijinit luptătorii din mişcările de rezistenţă, au distrus obiective vitale, i-au ajutat pe piloţii aliaţi să evadeze şi au transmis informaţii Londrei.

" De o inteligenţă feroce, comportament dintr-o bucată şi abilităţi de informator excepţionale, Vera a condus nenumărate misiuni în anii '30.

După ce a înaintat în poziţiile executive ale SEO(Special Operations Executive), o agenţie înfiinţată de către Winston Churchill, a devenit şefa unei armate clandestine. Echipa ei se înfiltra adânc în liniile inamice, lua legătura cu luptătorii Rezistenţei, distrugea ţinte vitale, ajuta prizonierii Aliaţi să evadeze, asasina soldaţi germani şi transmitea informaţii Londrei", se arată în cartea numită, cum altfel, Vera Atkins. Povestea celei mai importante agente secrete originare din România din al Doilea Război Mondial", scrisă de canadianul William Stevenson şi publicată de Editura Polirom, în februarie 2014.

10 ani de activitate

După 10 ani de activitate în spionaj, s-a retras în 1947 şi s-a stabilit într-un sat din Anglia. Vera şi-a trăit viaţa într-o discreţie absolută, iar numele ei a rămas necunoscut până în anul 2000, când a murit la data de 24 iunie 2000, în localitatea britanică Hastings, Sussex , la vâsta de 92 de ani. William Stevenson, pe care Vera Atkins l-a autorizat să-i scrie biografia, a studiat documente desecretizate recent şi i-a intervievat pe cei care au cunoscut-o, pentru a reconstitui cât mai fidel viaţa şi personalitatea celei care continuă să fie şi astăzi un model pentru servicii.

Vă recomandăm şi:

Regina zborului. Cum a doborât Smaranda Brăescu recordul mondial feminin la saltul cu paraşuta, în Bărăgan

Prima feministă a României. O femeie genială din secolul XIX, cu doctorat în medicină luat în Franţa, a demolat atunci toate ideile preconcepute ale bărbaţilor

Povestea Sofiei Ionescu Ogrezeanu, prima femeie neurochirurg din lume

Cele mai rele femei din istorie, a căror cruzime a depăşit orice imaginaţie

Dacă apreciezi acest articol, te așteptăm să intri în comunitatea de cititori de pe pagina noastră de Facebook, printr-un Like mai jos:

# data[].attributes.attachment_link.title
Femeia-spion. Românca Vera Atkins, cel mai important agent secret din cel de-Al Doilea Război Mondial

# data[].attributes.attachment_link.description
Născută la Galaţi, în 1908, Maria Vera Rosenberg, pe numele să adevărat, este fiica unui industriaş, originar din Germania. „Atkins" era numele de fată al mamei, refugiată din Rusia în urma pogromurilor pe care Vera l-a folosit ca să-şi ascundă originile.