# data[].attributes.headline
10. На шляху до ЗНО

# data[].attributes.subject
10. На шляху до ЗНО

# data[].attributes.body
Прочитайте уривок, підтвердьте або спростуйте тезу, висловлену авторкою, про роль жінки і чоловіка в сім'ї. Свої міркування запишіть у формі власного висловлення.

# data[].attributes.attachment_link.title
Власне висловлення

# data[].attributes.headline
3. Важлива теорія

# data[].attributes.subject
3. Важлива теорія

# data[].attributes.body
Опрацюйте презентацію, це допоможе вам у виконанні наступних завдань.

# data[].attributes.headline
9. Цитатна характеристика персонажів роману

# data[].attributes.subject
9. Цитатна характеристика персонажів роману

# data[].attributes.body
Укажіть персонажа роману, якого характеризує наведена цитата.

# data[].attributes.attachment_link.title
Маруся Чурай. Цитати

# data[].attributes.headline
2. Згадати все!

# data[].attributes.subject
2. Згадати все!

# data[].attributes.body
Виконайте завдання вікторини (автор Т. Сизко) для актуалізації знань.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Сизко

# data[].attributes.attachment_link.title
Творчість Л.В.Костенко. 11 клас

# data[].attributes.attachment_link.description
Обери правильну відповідь.
Успіху!

# data[].attributes.headline
6.  Літературний диктант

# data[].attributes.subject
6.  Літературний диктант

# data[].attributes.body
Дайте короткі відповіді на запитання

# data[].attributes.headline
8.  Граючи, навчайся!

# data[].attributes.subject
8.  Граючи, навчайся!

# data[].attributes.attachment_link.title
Цитатна характеристика "Маруся Чурай"

# data[].attributes.attachment_link.description
Упізнай персонажа роману за цитатою

# data[].attributes.headline
7. Шпаргалка для роботи над аналізом твору.

# data[].attributes.subject
7. Шпаргалка для роботи над аналізом твору.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Лепська

# data[].attributes.attachment_link.title
Маруся Чурай. Аналіз твору. Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.headline
5.  Шпаргалка для роботи над змістом.

# data[].attributes.subject
5.  Шпаргалка для роботи над змістом.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Лепська

# data[].attributes.attachment_link.title
Маруся Чурай. Зміст твору.  Підготовка до ЗНО

# data[].attributes.headline
4. Це варто знати!

# data[].attributes.subject
4. Це варто знати!

# data[].attributes.body
За переглянутим відео запишіть паспорт твору.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
ЗНО Корисні відео для навчання

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗНО  Українська література  11 клас  Л  Костенко «Маруся Чурай»

# data[].attributes.headline
1. Шукай відповіді в книжках

# data[].attributes.subject
1. Шукай відповіді в книжках

# data[].attributes.body
Прочитайте роман, запишіть план кожної сюжетної лінії.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Розділ I. Частина 1.
Влітку 1658 року Полтава згоріла дощенту.
Горіли солом'яні стріхи над Ворсклою.
Плавились бані дерев'яних церков.
Вітер був сильний. Полум'я гуготіло.
І довго ще літав над руїнами магістрату
легенький попіл
спалених паперів -
всіх отих книг міських Полтавських,
де були записи поточних судових справ.
Може, там була і справа Марусі Чурай?
Може, тому і не дійшло до нас жодних свідчень про неї,
що книги міські Полтавські "през войну,
под час рабовання города,
огнем спалени"?

Тоді стара Бобренчиха, вдова,
суду такі промовила б слова:

- Пане полковнику і пане войте!
Ускаржаюся Богу і вам
на Марусю,
що вона, забувши страх Божий,
отруїла сина мого Григорія.
І втеди син мій Григорій наглою смертю вмер,
на здоровлі перед тим не скорбівши,
през отруєння і през чари бісовські.
То вам, панове, правдиво, під сумлінням, кажу
і людьми те освідчу.

Але вона ні слова не сказала,
усправедливлень жодних не дала,
тілько стояла, яко з каменю тесана.

Тода громада загула прелюто:
- Вона ж свій злочин визнала прилюдно!

Убивницю ж, Марусю, до розправи
скріпить в'язеням города Полтави.

- Та, чарку випив, там, в одних людей.
Чогось так біля серця заварило.

Коли ж невдовзі чую - у Бобренків
великий гвалт. То я туди городом.
Лежить Грицько, увесь уже посинів,
хрипить, здригає, роздирає ковнір.
А я кажу Бобренчисі: ой кумо,
ой кумо, це запитяна хвороба!
І що ми вже Грицькові не робили, -
вишіптували, терли, ізсилали,
свячене зілля клали на потилицю,
водою мили і переливали
хоробу не бобренківського пса, -
не помогло. Ще й щось таке балакав!
Там хто стояв, то мало хто не плакав.

- Є докази, що це вона дала пиття?

- А хто ж би ще труїв Бобренка Гриця?
Кому він ще так знівечив життя?

Тоді на вряд був ставлений Фесько,
млинів дозорця скарбу військового,

Тож свідок мовив трохи не до діла.
Тут треба чітко провести межу.

- То я же не бачив, як вона труїла.
А як топилась, - бачив. То й кажу.

"Котра дівчина чорні брови має,
то тая дівчина усі чари знає".

Страшна, панове, приточилась справа.
Хай стане совість на сторожі права!

І теж вона признала під сумлінням, -

Суддя поглянув не підсудну лаву:
- Що скаже нам убивниця на се?

Вона ні слова не сказала праву.
Стоїть. Мовчить. І дивиться. І все.

Тоді сама Бобренчиха, вдова,
суду сказала у тії слова:

Вдові звеліли сісти й не клясти.
А Таці за губи неповстягливість
два хунти воску в церкву принести.

Це як у пісні:

Що вам маю сказати? Спасибі людям за тишу.
Он сидить писар, Туранський Ілияш.
Хай він мої сльози запише.

Притихли люди, знітилися свідки,
сльозина блисла у якоїсь тітки.

Відтак, уже не ставлений ніким,
прийняв присягу Шибилист Яким.

- У мене, пане, слово не куповане,
і я його не продаю.

А хто тут, може, хоче хабаря,
то хай мені подивиться у вічі.

- Панове!
До Мартина Пушкаря
тут посланець прибув із Січі.

- Ну, як тут, мирно? Пишемо папери,
язик зломивши на судейський штиб?

Зітхнули райці. Обізвався первий:
- Та тут таке! Козак у нас погиб.

Суддя сказав: - Знаскока тут не мона.
Тут, запорожче, треба Соломона.

Козак сказав: - Замудрувались ви.
Тут треба тільки серця й голови.

Отаман Гук гукнув тоді, що справді
судити треба дівчину по правді.

Тоді ми, вряд, все зібраноє гроно,
на ті слова схилившись і уваживши,
підсудну на тортури не дали.

І правий суд продовжували далі,
явивши в жилах зимну кров,
так нібито нічого і не сталось.

Лесько ж Черкес за те, що бешкетує,
пеню належну сплатить до шкатули.

Коли в похід виходила батава, -
її піснями плакала Полтава.

Що нам було потрібно на війні?
Шаблі, знамена і її пісні.

Підсудна слізьми очі не зросила.
І милосердя в права не просила.

***Розділ I. Частина 1.

Влітку 1658 року Полтава згоріла дощенту.
Горіли солом'яні стріхи над Ворсклою.
Плавились бані дерев'яних церков.
Вітер був сильний. Полум'я гуготіло.
І довго ще літав над руїнами магістрату
легенький попіл
спалених паперів -
всіх отих книг міських Полтавських,
де були записи поточних судових справ.
Може, там була і справа Марусі Чурай?
Може, тому і не дійшло до нас жодних свідчень про неї,
що книги міські Полтавські "през войну,
под час рабовання города,
огнем спалени"?

Тоді стара Бобренчиха, вдова,
суду такі промовила б слова:

- Пане полковнику і пане войте!
Ускаржаюся Богу і вам
на Марусю,
що вона, забувши страх Божий,
отруїла сина мого Григорія.
І втеди син мій Григорій наглою смертю вмер,
на здоровлі перед тим не скорбівши,
през отруєння і през чари бісовські.
То вам, панове, правдиво, під сумлінням, кажу
і людьми те освідчу.

Але вона ні слова не сказала,
усправедливлень жодних не дала,
тілько стояла, яко з каменю тесана.

Тода громада загула прелюто:
- Вона ж свій злочин визнала прилюдно!

Убивницю ж, Марусю, до розправи
скріпить в'язеням города Полтави.

- Та, чарку випив, там, в одних людей.
Чогось так біля серця заварило.

Коли ж невдовзі чую - у Бобренків
великий гвалт. То я туди городом.
Лежить Грицько, увесь уже посинів,
хрипить, здригає, роздирає ковнір.
А я кажу Бобренчисі: ой кумо,
ой кумо, це запитяна хвороба!
І що ми вже Грицькові не робили, -
вишіптували, терли, ізсилали,
свячене зілля клали на потилицю,
водою мили і переливали
хоробу не бобренківського пса, -
не помогло. Ще й щось таке балакав!
Там хто стояв, то мало хто не плакав.

- Є докази, що це вона дала пиття?

- А хто ж би ще труїв Бобренка Гриця?
Кому він ще так знівечив життя?

Тоді на вряд був ставлений Фесько,
млинів дозорця скарбу військового,

Тож свідок мовив трохи не до діла.
Тут треба чітко провести межу.

- То я же не бачив, як вона труїла.
А як топилась, - бачив. То й кажу.

"Котра дівчина чорні брови має,
то тая дівчина усі чари знає".

Страшна, панове, приточилась справа.
Хай стане совість на сторожі права!

І теж вона признала під сумлінням, -

Суддя поглянув не підсудну лаву:
- Що скаже нам убивниця на се?

Вона ні слова не сказала праву.
Стоїть. Мовчить. І дивиться. І все.

Тоді сама Бобренчиха, вдова,
суду сказала у тії слова:

Вдові звеліли сісти й не клясти.
А Таці за губи неповстягливість
два хунти воску в церкву принести.

Це як у пісні:

Що вам маю сказати? Спасибі людям за тишу.
Он сидить писар, Туранський Ілияш.
Хай він мої сльози запише.

Притихли люди, знітилися свідки,
сльозина блисла у якоїсь тітки.

Відтак, уже не ставлений ніким,
прийняв присягу Шибилист Яким.

- У мене, пане, слово не куповане,
і я його не продаю.

А хто тут, може, хоче хабаря,
то хай мені подивиться у вічі.

- Панове!
До Мартина Пушкаря
тут посланець прибув із Січі.

- Ну, як тут, мирно? Пишемо папери,
язик зломивши на судейський штиб?

Зітхнули райці. Обізвався первий:
- Та тут таке! Козак у нас погиб.

Суддя сказав: - Знаскока тут не мона.
Тут, запорожче, треба Соломона.

Козак сказав: - Замудрувались ви.
Тут треба тільки серця й голови.

Отаман Гук гукнув тоді, що справді
судити треба дівчину по правді.

Тоді ми, вряд, все зібраноє гроно,
на ті слова схилившись і уваживши,
підсудну на тортури не дали.

І правий суд продовжували далі,
явивши в жилах зимну кров,
так нібито нічого і не сталось.

Лесько ж Черкес за те, що бешкетує,
пеню належну сплатить до шкатули.

Коли в похід виходила батава, -
її піснями плакала Полтава.

Що нам було потрібно на війні?
Шаблі, знамена і її пісні.

Підсудна слізьми очі не зросила.
І милосердя в права не просила.

***

# data[].attributes.attachment_link.title
Ліна Костенко - Якби знайшлась неопалима книга

# data[].attributes.attachment_link.description
Розділ I. Частина 1. Влітку 1658 року Полтава згоріла дощенту. Горіли солом'яні стріхи над Ворсклою. Плавились бані дерев'яних церков. Вітер був сильний. Полум'я гуготіло. І довго ще літав над руїнами магістрату легенький попіл спалених паперів - всіх отих книг міських Полтавських, де були записи поточних судових справ.