# data[].attributes.body
הווגינה של המלכה - אניש קאפור
https://www.haaretz.co.il/gallery/art/1.2652976

# data[].attributes.body
"חומת הנרתיק הגדולה"- ג'יימי מקרטני,
https://www.onlife.co.il/amp/general/108880

# data[].attributes.headline
הוגינה יוצאת החוצה התערוכה תעסוק בהבדלים בין אמנות אינטימית ואמנות חוצות, כשהדימוי ביצירה הוא של ווגינה. בתערוכה נבחנת השאלה כיצד גודל העבודה ומיקומה של היצירה משפיעים על החוויה של הצופה. כיצד דימוי אינטימי כמו ווגינה משנה את אופיו כאשר הוא מופיע בפסל חוצות? ביצירה של אניש קאפור "הווגינה של המלכה" לכאורה יש עיסוק בנושא שנחשב אינטימי.  לאניש קאפור יצירות חושניות רבות, שמעוררות סקרנות ותחושה של שאיבה פנימה. הצופה עובר חוויה אינטימית כשהוא צופה בהן, אשר מחברות אותו למקומות פנימיים ואישיים. הבחירה בדימוי של איבר מין נשי לכאורה אמורה להביא את הצופה לחוויה כזאת, אך כאשר הפסל משנה את המימדים והופך לפסל חוצות המוצג במקום ציבורי ומרכזי כמו גני וורסאי, מקום המסמל את יכולתו של האדם לתרבת את הטבע ולפאר את יכולתיו, היצירה הופכת להתרסה על החברה הבורגנית וערכיה.כאשר אנו מתבוננים על פסלי חוצות נוספים שהשתמשו בדימוי הווגינה, במקרים רבים היצירה עוררה תגובות נסערות בציבור: הרכות ,המסתורין והיופי התחלפו בפרובוקציה, שיח על מקומה של האישה, מאבקי כוח, והאינטימיות התחלפה במוחצנות ובוטות. דנה גלרמן מעלה בכתבה "מה נשתנה במבטה של המדוזה ?" את המעבר לשימוש בוגינה ביצירות אמנות, מנקב פסיבי ומענג, לכלי פעולה אולטימטיבי, כלי ביטוי להתנגדות שבו שולטות נשים, ואף יכול להיתפש כנקמה, או התרסה. גילרמן בכתבה מעוררת את הדיון על מקום הוגינה ביצירות כדרך לעבור ממצב פאסיבי בחברה לשימוש של האישה בגופה ככוח. בתערוכה מגוון יצירות אמנות שהדימוי של הוגינה במרכזן. חלק מהיצירות הוצגו בגלריות בחלל סגור ומותאם וחלקן הוגדלו והוצאו למרחב הציבורי והפכו פסלי חוצות.

# data[].attributes.subject
הוגינה יוצאת החוצה התערוכה תעסוק בהבדלים בין אמנות אינטימית ואמנות חוצות, כשהדימוי ביצירה הוא של ווגינה. בתערוכה נבחנת השאלה כיצד גודל העבודה ומיקומה של היצירה משפיעים על החוויה של הצופה. כיצד דימוי אינטימי כמו ווגינה משנה את אופיו כאשר הוא מופיע בפסל חוצות? ביצירה של אניש קאפור "הווגינה של המלכה" לכאורה יש עיסוק בנושא שנחשב אינטימי.  לאניש קאפור יצירות חושניות רבות, שמעוררות סקרנות ותחושה של שאיבה פנימה. הצופה עובר חוויה אינטימית כשהוא צופה בהן, אשר מחברות אותו למקומות פנימיים ואישיים. הבחירה בדימוי של איבר מין נשי לכאורה אמורה להביא את הצופה לחוויה כזאת, אך כאשר הפסל משנה את המימדים והופך לפסל חוצות המוצג במקום ציבורי ומרכזי כמו גני וורסאי, מקום המסמל את יכולתו של האדם לתרבת את הטבע ולפאר את יכולתיו, היצירה הופכת להתרסה על החברה הבורגנית וערכיה.כאשר אנו מתבוננים על פסלי חוצות נוספים שהשתמשו בדימוי הווגינה, במקרים רבים היצירה עוררה תגובות נסערות בציבור: הרכות ,המסתורין והיופי התחלפו בפרובוקציה, שיח על מקומה של האישה, מאבקי כוח, והאינטימיות התחלפה במוחצנות ובוטות. דנה גלרמן מעלה בכתבה "מה נשתנה במבטה של המדוזה ?" את המעבר לשימוש בוגינה ביצירות אמנות, מנקב פסיבי ומענג, לכלי פעולה אולטימטיבי, כלי ביטוי להתנגדות שבו שולטות נשים, ואף יכול להיתפש כנקמה, או התרסה. גילרמן בכתבה מעוררת את הדיון על מקום הוגינה ביצירות כדרך לעבור ממצב פאסיבי בחברה לשימוש של האישה בגופה ככוח. בתערוכה מגוון יצירות אמנות שהדימוי של הוגינה במרכזן. חלק מהיצירות הוצגו בגלריות בחלל סגור ומותאם וחלקן הוגדלו והוצאו למרחב הציבורי והפכו פסלי חוצות.

# data[].attributes.body
רוני אשכנזי- פרוייקט סיום יב

# data[].attributes.body
ג'ורג'יה אוקיף

# data[].attributes.body
פסל חוצות - ג'ולינה נוטרי
https://www.da-magazine.co.il/%D7%90%D7%95%D7%9E%D7%A0%D7%95%D7%AA/%D7%A4%D7%A1%D7%9C-%D7%97%D7%95%D7%A6%D7%95%D7%AA-%D7%A9%D7%A0%D7%A8%D7%90%D7%94-%D7%9B%D7%9E%D7%95-%D7%A4%D7%95%D7%AA-%D7%A0%D7%A9%D7%99-%D7%9E%D7%A2%D7%95%D7%A8%D7%A8-%D7%A1%D7%A2%D7%A8%D7%94/

# data[].attributes.headline
אצטדיון הנרתיק מאת זאהה חדיד

# data[].attributes.subject
אצטדיון הנרתיק מאת זאהה חדיד

# data[].attributes.body
https://iw.gensdecoeur.com/7783-feminine-charms-5-best-designer-items-in-the-form-of.html

# data[].attributes.body
ניקי דה סנפאל

# data[].attributes.body
"מקור העולם" גוסטוב קורבה