# data[].attributes.body
מירה
"אנחנו רואים ערך גדול בהתנסות במגוון חוויות, בתרבות של מעשה יהודי-ישראלי כחלק מאקלים בית הספר ומהשפה המדוברת ב חשיבה או למידה משמעותית,  לחוויה היהודית-הישראלית ניתן מקום טבעי בפתיחת היום "
בתפילת בוקר יש תלמידים שאינם מוכנים להתפלל או במקרה הטוב לכבד את התפילה, איך היינו מעודדים אותם , כדי שזה לא יהיה כפייתי?

# data[].attributes.body
עקרון הקריאה היחפה, הנותן לתלמידים את החירות לפרש ולבאר את הדברים על פי ראייתם,
ניסיון חייהם וידיעותיהם.
אני מאמינה מאוד בעקרון זה, וחושבת שהוא חשוב, אך שאלה : נסיעה באופניים ביום כיפור היא מנהג או מצווה?  היא כבר מעבר לפירוש הדברים על פי ראייתם? מהו תפקיד המורה כיצד הוא עונה על שאלה זו?

# data[].attributes.body
תגובה לשאלה "בתפילת בוקר יש תלמידים שאינם מוכנים להתפלל או במקרה הטוב לכבד את התפילה, איך היינו מעודדים אותם , כדי שזה לא יהיה כפייתי?"
במאמר נכתב:"בתי הספר
נבנים ומתגבשים בשיח מתמיד עם העקרונות...וכל מסגרת ייחודית בפני עצמה, בשל
אופייה המיוחד של הקהילה, תכניות ההוראה, מגוון האוכלוסיות שבית הספר מרכז לתוכו
והמקום שבו הוא נמצא. בית הספר מתקיים במתח שבין מסורת לחידוש..."
השיח סביב עניין התפילה הוא חלק גדול מהעניין עצמו. הדיאלוג והחשיבה המשותפת של הקהילה תוביל להחלטות משותפות המתאימות ספציפית לאותה הקהילה בתקופה נתונה.
יתכן שהמתכונת של תפילת הבוקר כפי שהיא כיום אינה מתאימה.
האם יש בה רלוונטיות וחיבור של הילדים? (שירה, תחושה של הנאה וחברות ביחד) האם הילדים חשים שהם בחרו להתפלל, או שזהו כורח כמו שיעור חובה?
האם הילדים אחראים על התפילה והיא "שלהם"? (ישנה ברכה שהכיתה כתבה יחד, כדוגמת "יהי רצון" כיתתי, או ב"שמע קולנו")
האם לכל ילד ישנו תפקיד בתפילה? (ברכות מסוימות, ציצית, להוביל תפילה, חלוקת סידורים וכיפות, שיר מסוים...)
כל הדברים שהזכרתי יכולים לעזור לחיבור ולכך שלא תהיה תחושת כפייה, אלא רצון לקחת חלק.
צריך לבחון כמובן את המיקום החדר, צורת הישיבה, וכן את השתתפות המורים והחשיבות של התפילה בעיניהם.
הפן השני של ההתייחסות לשאלה הוא המקום הניתן לתפיסות/דעות/עמדות שונות בקהילה מעורבת כשנדרשים לקבל החלטה כללית.
לענייננו, אפשרות אחת בה בחרו בתי ספר אחרים (וגם בתיכון שלנו) היא פיצול התלמידים לתפילת בוקר ולשיח שחרית.

# data[].attributes.body
"מעל כל אלה מרחפת דמותו של המורה. מה תפקידו, כיצד עליו לאתגר ולעניין את התלמידים? איך מעניקים... כלים ולא רק ידע ?......."
השאלה לגבי המשפט היא מה בכלל היום תפקידו של מורה בכיתה ? כיצד ניתן לשנות את מבנה הכיתה והלמידה שתתאים למציאות שלנו כיום, איך משלבים נכון את הטכנולוגיה המתפתחת בביה"ס? כיתד נכון לפתח דיאלוג לשיח לומד ומלמד ?

# data[].attributes.body
מיטל תודה את תשובתך , היא מעניינת היא נותנת הרבה חומר למחשבה ומאירה נקודות חשובות בעניין השאלה ששאלתי. אני חושבת שאני לא היחידה שמתמודדת עם השאלה הזאת , וזאת עם כל השיתוף של התלמידים וחלוקת התפקידים שלהם בתפילה, הכנסת הניגון והשירה אני מאמינה שבכיתות רבות זה נעשה ועדיין מתמודדים עם החזקת התפילה בבוקר. יתכן שגם הרכב הקהילה משתנה והקהילה שקבעה את הסטנדרטים לפני עשור היא השתנתה הכניסה ל"יחד" בימינו אינה נובעת רק משיקולים אידיאולוגים טהורים, יתכן שיש לכך השפעה על תפילת הבוקר. לכן יש מקום לפתוח את זה לחשיבה מחודשת? האם זה באמת מתאים להרכב הקהילה היום כפי שציינת? זאת שאלה.

# data[].attributes.body
״עקרון האותנטיות מדגיש את המפגש עם ריבוי הסגנונות כדמויות לחיקוי. עיקרון זה מאפשר לתלמידים למצוא את הדמויות המהוות להם השראה בתחומים שונים. כך עולה  האפשרות שהמודל לחיקוי מבחינת אורח החיים לא יהיה בהכרח אותו המודל מבחינת המזג ה״
מה קורה כאשר המודל לחיקוי אינו תואם לאורח החיים שבו הילד גדל ואף מנוגד? אומנם עבור התלמידים ועבורי זה מאפשר שיח ודיאלוג משותף אך מה קורה אם זה מנוגד לערכי הבית וההורים?

# data[].attributes.body
קרון האותנטיות מדגיש את המפגש עם ריבוי הסגנונות כדמויות לחיקוי. עיקרון זה מאפשר לתלמידים למצוא את הדמויות המהוות להם השראה בתחומים שונים. כך עולה  האפשרות שהמודל לחיקוי מבחינת אורח החיים לא יהיה בהכרח אותו המודל מבחינת המזג ה

# data[].attributes.body
אם הצגנו את
היופי שבבחירה ובחשיפה למגוון, יטענו נגדנו שילדים רבים אינם יכולים להתמודד עם בחירה,
ושמגוון רחב לא יאפשר להם לברור בעצמם מבין הדעות את הדעה שבהכרח מתאימה לצרכים
שלהם או ליכולות שלהם. השאלה שאני שואלת בהתאם לציטוט היא: האם את/ה מסכימים עם טענה זו? האם חשיפה למגוון רחב אכן יגרמו לילדים סוג של בילבול או שאכן כל אחד יצליח לדבוק ב"אמת" אותה הוא מכיר וחווה בחייו?

# data[].attributes.body
תשובה לשאלתה של שירלי:
כשם שאנשי הצוות שונים במידותיהם וכשרונותיהם, כך הם נבדלים באמונותיהם ובאורח חייהם.
אני יוצאת מנקודת הנחה שהורה השולח את ילדיו לחינוך המשלב, דוגל מבין ומקבל את העקרונות המאפשרים לתלמידים להכיר דמויות ממגוון אורחות חיים ואמונות, הכרות עם השונה כשם שמכירים את הדומה לנו. הכרות זו מאפשרת פיתוח שיח פורה, הטלת ספק, חשיבה בקורתית ובעתיד בחירת דרך חיים מתוך ידע ומודעות.

# data[].attributes.body
לא פעם נשמעת הטענה שיש לבסס את תפיסת העולם של הילדים ולומר להם דברים ודאיים ...אם הצגנו את היופי שבבחירה ובחשיפה למגוון יטענו נגדנו שילדים רבים אינם יכולים להתמודד עם בחירה....כשהכל הולך הבלבול עמוק מידי שהוא עלול ליצור חוסר איכפציות והיעדר ערכים. ואני שואלת האומנם? האם מורכבות נתפסת כאיום על פיתוח זהות? האם הילדים לא יוכלו לפתח את האני שלהם בגלל החינוך למורכבות? אני חושבת שלא. דווקא דרך המגוון הגדול של הדעות והערכים השונים מכאן אפשר לצמוח לחפש הכי טוב את האני העצמי

# data[].attributes.body
בהמשל לתשובתה של אורלי לשירלי אני מסכימה איתה לגמרי. אני חושבת שהיופי שבשילוב והיופי במורכבות הוא בכך שכל אחד שונה יודע את מקומו ומכבד את האחר. מכאן אפשר לחנך לשונות לכבוד לסובלנות וסבלנות

# data[].attributes.body
אתייחס לשאלה של טלי לגבי הבלבול שבבחירה מתוך מגוון דעות. לדעתי ככל שהילדים גדולים יותר ונחשפים לתוכן עשיר ומגוון יותר, כך ניתן לשוחח עימם ולהגיע לדיון עמוק יותר לגבי בירור וגיבוש העמדות האישיות המתאימות לכל אחד. מתוקף הלמידה בבית ספר המקיים חינוך משלב ומורכב ממגוון מורים ותלמידים השונים זה מזה באמונתם ותפיסתם, התלמידים נחשפים לזהויות שונות. אך מטבע הדברים לרוב מה שהילדים רואים וחווים בסביבתם הקרובה בביתם הוא המשפיע העיקרי על זהותם. עם הזמן יוכלו לגבש ולבחור מתוך המגוון שאליו נחשפו, איזה אורח חיים לקיים ומה מתאים עבורם.

# data[].attributes.body
אני חושבת שידע מאפשר בחירה. חשיפה לא בהכרח מבלבלת אלא דווקא נותנת את האפשרות לקבל החלטות מושכלות ושקולות, ודווקא עוזרת בגיבוש הזהות האישית.
ילד שגדל לתוך המגוון והבחירה לומד איך לברור את הדבר הנכון. דווקא אלה שלא נחשפים למגוון מגבשים לעצמם דעה שאינה מבוססת על עובדות וידע, וברגע שבשלב מאוחר יותר הם נחשפים לשונות, הם לא תמיד יודעים איך "לבלוע את זה".

# data[].attributes.body
המאמר מדבר על תפקיד המורה, "חשוב להדגיש שהמסע משותף למורים ותלמידים, שכן גם המורים מביאים את דעותיהם לכיתה, גם הם שותפים בשיח..." ומאוחר יותר כתוב, "חשוב להזכיר את העדר ההיררכיה... לדעתו של המורה אין עדיפות."
נשמע לי קשה מאד למצוא את האיזון הזה, כאשר מורים מביעים את דעותם אבל מדגישים שלדעתם אין עדיפות. הרי מורה הוא כן בעל סמכות וגם כתוב שהמורה הוא" מודל לחיקוי". לא מבלבל לילדים מתי כן ומתי לא?

# data[].attributes.body
תשובה לאבישג. אני חושבת שאפשר שחינוך למורכבות לא יהפוך לאיום על פיתוח זהות רק אם הבית משותף לשיחות שמתקיימות בכיתה. ההורים עוזרים לילדיהם לעשות סדר מהנלמד ולבחור דרך בין מגוון הדרכים שהוצגו.

# data[].attributes.body
"החינוך המשלב מציע אפשרות שלישית, ובה מצד אחד לא מאבדים את ערך האמת בשל ריבוי
האמתות, ומצד שני לא מקדשים את האמת האישית ולא מחזיקים בה כבעמדה היחידה שאין
בלתה."האם נכון לילד בגיל כל כך צעיר להתמודד עם ההחלטה על הזהות שלו? לעמוד מול אמיתות שונות ולהבין שיש אפשרות שאין אמת אחת כמו שהוא רגיל בבית? באיזה גיל יש לחשוף את הילד להתמודדות מסוג זה?

# data[].attributes.body
"...האחרונים הם העקרונות הפדגוגיים המתקיימים בכיתה במהלך הלמידה".
כותבי המאמר נ. גולדנברג וא. תל- אור דנים בחינוך משלב בין מגזרים שונים אך קרובים בדעותיהם ובהשקפתם. משפחות שילדיהם לומדים במסגרות משלבות, לרוב מגיעים עוד מהבית עם חינוך מכיל של ריבוי קולות ושיח מכבדת.
שאלתי, האם חינוך משלב יכול להצליח אף בין מגזרים שרחוקים יותר בדעותיהם, לדוגמה המגזר החרדי?

# data[].attributes.headline
תשובה למירה ממשכית

# data[].attributes.subject
תשובה למירה ממשכית

# data[].attributes.body
עניין התפילה מורכב ומעלה שאלות ומחשבות רבות לאורך השנים. המורכבות הגדולה מתחילה בדרך כלל לקרת כיתה ד' ואילך. הילדים מתבגרים ומבינים שהם לא חייבים ללכת לפי הזרם ואם הם לא מאמינים בה' או באים מבתים חילוניים אן להם טעם להתפלל. מאוד קשה להכריח אותם למרות שזה מה שקורה בפועל לצערי. אני מכריחה ילדים לעשות את ההצגה בוקר בוקר, לעמוד, לשבת, לפתוח סידור וכו'. מאוד קשה לי עם זה ומבחינתי זאת כפיה לכל דבר!
צריך לחשוב על חלופה אפילו לחלק מהשבוע.. צריכים לתת לילדים הללו מענה משמעותי במקום תפילה או לפחות בחלק מהזמן. מה שקורה בשטח הוא שהמורה שוטרת.. והאוירה של התפילה בהתאם.

# data[].attributes.body
תשובה לשאלתה של רינה-
ההנחה היא שהמורה הוא כמתווך את הידע ולא בהכרח מקור הידע. לדעתי אם השיח מכבד ומכיל ולכולם יש הזדמנות להביע דעה והמורה מתווה ומכוון את הדיון למקומות הנכונים, המורה עדיין ישאר כבעל סמכות מוערכת בעיני תלמידיו.

# data[].attributes.body
"בתי הספר נבנים ומתגבשים בשיח מתמיד עם העקרונות שהועלו, וכל מסגרת ייחודית בפני עצמה, בשל אופייה המיוחד של הקהילה, תכניות ההוראה, מגוון האוכלוסיות שבית הספר מרכז לתוכו והמקום שבו הוא נמצא. בית הספר מתקיים במתח שבין מסורת לחידוש..."
התפילה ביסודי הופכת למורכבת ככל שהילדים גדלים וגם לאור השוני בין הילדים. האם אפשר לתת מקום של בחירה לגבי התפילה בבוקר, כך שמי שמעוניין להתפלל יוכל להתפלל ומי שלא מעוניין, יוכל להיות בשיח שחרית כפי הנהוג בחטיבה? או אולי אפשר לחשוב על אלטרנטיבה אחרת?

# data[].attributes.body
אתייחס לשאלה של משכית, האם זה נכון לאפשר לילדים בגיל צעיר להתלבט בעניין זהותם? אני מסכימה שמדובר בתהליך לא פשוט עבור הילד, שלעיתים המציאות בבית הספר ובבתי חבריו לכיתה, שונה בהרבה ממה שמרחש בביתו. גם אנשי החינוך שהילדים פוגשים, מביאים עימם זהויות שונות ודעות אחרות.
לדעתי, עלינו לחדד יותר את המהות של החינוך המשלב בקרב הילדים ולתת להם כלים להכיל את ״השונות״ אליה הם נחשפים. באופן אישי מפריע לי שאנחנו מחייבים ילדים בכיתות הגבוהות להתפלל, גם כאשר מתנגדים לכך. יש בכך מעין סתירה למה שהחינוך המשלב נועד.

# data[].attributes.body
"בחינוך למורכבות, ריבוי הקולות הוא הבסיס להבעת דעה שנובעת משיח פנימי, מבירור
עמדות ומקבלת החלטות. השיח מורכב בראש ובראשונה מהתפיסות המובנות אצל האדם מבית.
בהיותנו אנשי חינוך המנהלים אידאולוגית שיח מתמיד עם בתי התלמידים, אנחנו רואים בבית
את הבסיס ואת המקור ליניקה של אורח החיים והזהות המובחנת אך המורכבת של כל אדם,
ובהם גם תלמידנו."
השאלה שלי היא: האם תלמידים בבית ספר יסודי מסוגלים להתלבט בעניין זהותם, והאם מסוגלים להבדיל בין השיח בביתם לשיח בבית הספר?

# data[].attributes.body
. "התלמיד אינו מגיע ככלי ריק וללא הקשר ערכי ותרבותי. בכיתה הדעות
מובאות ללא היררכיה, וכך התלמיד לוקח עמו את השיח המתנהל בכיתה הביתה לבירור ולגיבוש
עמדותיו. 10 השיח עם הבית מתנהל מתוך עיון, לימוד ובירור, ולא פחות מתוך החוויה היהודית,
הישראלית וכן מתוך מפגש עם תרבויות אחרות, כל אלה יחד יוצרים שפה משותפת ובסיס רחב
לניהול הדיאלוג החברתי הפנימי והמשפחתי. אנחנו מאמינים שככל שעולם הידע והחוויה עשירים
ומגוונים יותר, כך השיח עמוק יותר ומחובר אל מציאות חייהם של התלמידים.
השאלה שלי: היכן בתפיסה של החינוך המשלב במורכבות שלה באה לידי ביטוי ההלכה? בחינוך הדתי ובחרדי לימודי ההלכה הם מציאות המגיעה מבית התלמיד אך מקבלת חיזוק ,ביסוס ולימוד בבית הספר. איך ניתן לקיים דיאלוג על הלכה,שהיא אינה מתפשרת,או פותחת מקום לפרשנויות ולהביאה לדיון בכיתה המעורבת.
כיצד יוכל תלמיד דתי לקבל חיזוק למצוות שהוא שומרבחיי היום יום בבית הספר?(ברמת הפרקטיקה והשיח על ההלכה ולא רק ברמה החיצונית) ומולו כיצד יוכל התלמיד החילוני להתמודד מול מציאות של הלכה שאינה בתפיסת עולמו של ביתו והיא נכפת עליו-כיפה,נטילת ידיים,ברכה,לימוד המצוות בחגים.
גם אם השיח מגיע הביתה,עדין התלמיד הדתי זקוק לחיזוקים ולפרקטיקה של ההלכה בבית הספר ואינו מקבל אותם כי לא נלמדים ואינם נכפים על התלמידים מתוך תפיסה חינוכית ומאידך התלמיד החילוני נחשף למצוות והלכות שנבחרו על ידי בית הספר כמחייבות ונוגדות את השקפת עולמו.

# data[].attributes.body
באופן דומה ניתן לתאר את החברה היהודית בישראל: החברה היהודית בישראל נעה בקוטביות בין שלושת הקודקודים הללו, ובעיקר שרויה במתח שבין העולם המערבי ובין עולם המסורת. לצערנו, גם במקרה זה, במרבית המפגשים שבין הנקודות הללו אין שיח או דיאלוג, שלא לומר הפריה הדדית. על פי רוב התנועה בין הנקודות תציף ויכוח, לא פעם אלים וקשה, או תידחק מתוך אדישות וחשש במטרה לשמור על הסדר הקיים, על ה'סטטוס קוו'.  מאוד מסכימה עם אימרה זו. כיצד אנו מעודדים בחברה שלנו שיח תרבותי וענייני ולא מתלהם כזה שיאפשר לנו לראות את הצדדים השונים בכל אחד מאיתנו

# data[].attributes.body
תשובה לשאלתו של ירדן.
לדעתי חינוך משלב למגזר כמו המגזר החרדי לא יכולים להצליח עקב תפיסתו של הציבור את המערכת החינוכית . ציבור חרדי ירצה שמערכת בית הספר תתן לילדיו ידע הלכתי,תשמור על גבולות של צניעות בלבוש,תקיים הפרדה על רקע מגדרי מתוך תפיסת אמונתם לחיים חרדים.
ההבדלות היא עקרון בחברה החרדית
הבדלות בגנים,בתי הספר,מקומות עבודה,ואפילו בחלק מהמקומות אוטובוסים ומדרכות. נכון שאין להכליל לכל הציבור החרדי אך ההדברות עם שאר המגזרים היא עדין תהום מאוד גדולה כשזה מגיע לחינוך.
החינוך החרדי חרד מאוד להשפעות חיצוניות ולדעתי לא יתן יד לחינוך משלב בן כתליו

# data[].attributes.body
תשובה לשאלה של מירה כיצד אנו יכולים לגרום לילדים לכבד את התפילה ולהשתתף בה?
אני חושבת שזו שאלה שמתמודדים איתה בכל בתי ספר שבהם מתפללים בכל כל יום. אני חושבת שחשוב לדבר על מהותה של התפילה לחשוב למה אנחנו מתפללים היום? לחבר תפילה אישית או כיתתית שהילדים ירגישו "מחוברים" יותר.

# data[].attributes.body
"אולם העקרונות הללו מופיעים גם בתאוריות העוסקות בצריכת הידע בעידן האינטרנט בתאוריות המתארות את השינוי העולמי מצרכני ידע ליוצרי הידע והשינויים נדרשים גם בתחום החינוך." היופי בעיניי בחינוך המשלב הוא הפתח לעולם הספרים היהודי ולטקסטים שלהם. האם השימוש באינטרנט הוא הכרחי בכל מקצועות? האם כך ניצור קרבה לילדים ללמידה? איפה היופי והתום בעולם הספרים היהודי בטקסטים של עגנון, ביאליק, וכל יוצרי המופת שלצערנו לא מעט מהתלמידים אינם מכירים אותם? האם ניתן לשמר זאת ולהנחיל לילדים הכרות ואהבה מעמיקה לתום ולפשטות ?

# data[].attributes.body
אני מסכימה מאד עם מה ששלומית כתבה, גם לדעתי עקרון הקריאה היחפה נותן לתלמידים לעשות אינטרפרטציה משלהם לשאלות מסוג זה ולעיתים אנו המורים מתקשים להשיב להם, לדוגמא, אני גדלתי עם המשפט "מנהג הוא יותר מהלכה" ואני לא יכולה להגיד דבר כזה בכיתה, אלא להקדים לכך את ההקשר ומדוע זה כך, אחד מהחששות שלי שילדים יכולים לאמץ את דעת המורה ולא את המסורת של ההורים.. (לא מזמן צפיתי בכתבה על מורה המשפיע על תלמידיו בדעתו הפוליטית) בחזרה לשלומית, אני מזדהה עם העובדה שציינת. במאמר כתוב "על התלמיד ללמוד מתוך כנות המאפשרת גם מאבק על דעות מוריו ורבותיו"-נותן נקודה למחשבה...