# data[].attributes.body
Short Video

# data[].attributes.attachment_link.title
Historia de España: Reconquista española

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El segle V és un temps marcat per una forta crisi social, econòmica, militar i política de les estructures del Baix imperi Romà.

La cultura romana basada amb tendència urbana es desfà i als territoris comencen a aparèixer grans latifundis agraris. Molt lentament aquests canvis ens portaran les estructures pre-feudals.

Un altre factor molt important del trencament del món antic és les invasions massives dels pobles bàrbars que traspassen les velles fronteres de l'Imperi i envaeixen les antigues províncies romanes. Un d'aquest pobles eren els visigots.

A mitjans del segle V les terres del que seria la futura Catalunya, formaven part de l'antiga província Tarraconense. Entre els anys 496 i 506 , els visigots passen a ocupar aquesta província i amb altres dominis més al nord funden el regne amb capital a Tolosa.

Un dels altres pobles invasors, els francs pressionen als visigots i els fan recular cap el sud.

Barcelona és la capital del regne visigot. Més tard passarà a la ciutat de Toledo, que serà la seva capital fins la invasió musulmana del 711.

Una aristocràcia goda dominava les estructures del poder de l'estat. En els primers temps practicaven la religió arriana, fins que el rei Recared es convertí al catolicisme. A partir d'aleshores foren molt importants els concilis eclesiàstics de Toledo, la capital.

El concili de Toledo, 633, reforçà encara més el prestigi del poder del bisbes dins la monarquia.

Dels visigots, dels segles següents potser el més important fou la llei goda, codi penal vigent en els tribunals catalans fins l'adveniment del Usatges de Barcelona, als segles XI - XII.

Una altra herència fou l'escriptura en els monestirs i catedrals.

L'art en arquitectura, arts menors i la il·luminació de manuscrits.

En el segle VII les lluites internes pel poder, entre els dirigents visigòtics, debiliten les estructures de l'estat, facilitant la invasió musulmana.

El 711 penetren pel sud peninsular i ocupen el territori català entre 712 i el 718.

La invasió, molt ràpida, provocà un èxode massiu de la població cap a les valls pirinenques, que restaren superpoblades.

Es produeix així la islamització de Catalunya en que serien importants les taifes de Tortosa i Lleida, musulmanes fins el segle XII .

Per altra banda, els francs frenaren aquesta expansió derrotant els sarraïns a Poitiers el 732. Comença aleshores un procés de reconquesta franca.

El 785 conquereixen Girona i el 801, Barcelona.

A poc a poc es va dibuixant el contorn d'una frontera, estable durant molt de temps, que seria l'eix Llobregat - Cardener i el pre-Pirineu occidental. Una línea que separaria el que seria Catalunya Vella i la Catalunya Nova.

Aquest territori de frontera, el sud del territori franc, és el que també coneixem com la Marca Hispànica.

Els francs organitzaren el territori català en districtes, anomenats comtats. Al capdavant hi havia un comte, que actuava com a delegat reial, i amb funcions militars, administratives i judicials.

En principi aquest delegats eren francs, el que provocà alguna revolta dels homes del país, com la d' Aissó, noble got, de l'any 827 que dominà Osona i el Bages, però que fracassà, en no poder dominar ni Girona ni Barcelona.

Per altra banda els bisbats catalans restaurats, passaren a dependre de la seu Metropolitana de Narbona.

La societat del segle IX i X la podem qualificar com a pre-feudal.

La pagesia generalment lliure i fortament armada, per la inseguretat fronterera.

Recuperació de terres: Repoblació i colonització, amb adquisició de terres desocupades i ermes, sense propietari.

Societat eminentment agrària. Els petits nuclis de població s'organitzen entorn al castell, s'edifiquen un gran nombre d'esglésies.

El castell i la parròquia el nucli del nou poblament. El vicari era el delegat del comte, encarregat de la defensa del castell i del territori.

Els inicis de la independència de Catalunya cal centrar-los en la personalitat del comte Guifré el Pelós 840 - 897 que fou comte d'Urgell, Cerdanya, Barcelona, Girona i Osona.

Una de les seves grans obres fou la repoblació d'Osona i d'altres terres de la Catalunya Vella.

També fou important la fundació dels grans monestirs benedictins Santa Maria de Ripoll i Sant Joan de les Abadesses.

A la mort del comte Guifré 897 el seu càrrec passa a ser hereditari.

Entrants al segle X, l'allunyament envers la monarquia franca, cada cop més en crisi, i l'amenaça islàmica, els comtes prenen iniciatives pròpies, en el camp de la política exterior.

Durant el llarg mandat del comte Borrell II 947 - 992 , es van produir tot un seguit de circumstàncies que ens permeten afirmar la consciència d'independència del conjunt dels comtats catalans.

La política exterior de Borrell II es va caracteritzar per l'aproximació a al-Àndalus, tot i mantenir amb cura la integritat de les fronteres. Els catalans podrien proporcionar esclaus a canvi d'or i productes manufacturats de qualitat, procedents del ric comerç islàmic, a més, rebien una bona influència tecnico-científica i cultural.

La Catalunya Vella s'estava gestant com un petit país en el límit entre dos mons: els francs al nord i els musulmans al sud.

Aquesta política de bon veïnatge es truncà quan Almansor va exercir el poder a Còrdova. L'any 985, el cabdill musulmà destruí Barcelona. La conseqüent despoblació, la desaparició d'arxius i la pèrdua d'escriptures i de títols de propietat.

Borrell II va buscar suport i protecció del rei franc, el qual no va respondre.

Quan l'any 987 l'Imperi carolingi, els francs, va canviar de dinastia , va reclamar a Borrell II la prestació d'homenatge com a vassall, aquest no s'hi va presentar. Aquesta decisió marca l'inici de la independència dels comtats catalans. Tot i que calgué esperar fins l'any 1258 el tractat de Corbeil, entre el rei Lluís IX de França i Jaume I el Conqueridor de Catalunya - Aragó, per tenir el reconeixement legal per part francesa.

En el segle XI les estructures socials i econòmiques farien un tomb decisiu.

Es va començar a produir l'esmicolament del poder comtal. Durant el govern de Berenguer Ramon I (1017-1035), es va estendre progressivament l'extorsió i el domini de l'aristocràcia sobre la pagesia. I les lluites entre llinatges nobiliaris.

Fou la fi de l'ordre polític carolingi i la consolidació d'un ordre social i econòmic nou: el feudalisme, que perduraria durant molts segles.

Els petits pagesos perderen les seves terres i la seva llibertat i foren obligats a dependre personalment dels nous senyors, mitjançant els vincles de vassallatge i fidelitat.

Pràcticament totes les terres pertanyien a alguna de les jerarquies nobiliàries laiques (comtes, vescomtes, etc.) o eclesiàstiques (parròquies, bisbats i monestirs).

Molt sovint, els senyors feudals feien pactes entre ells, al marge de la potestat i la justícia comtal. Eren el que anomenen les convinences feudals, que sovint es referien a la guarda de castells. Les convinences també establien els lligams entre els vassalls i els senyors.

Una reacció al feudalisme fou el moviment de la Pau i Treva de Déu. A Catalunya fou impulsat per Oliba (971-1046) abat de Ripoll i Cuixà, i bisbe de Vic. Que pretenia protegir els sectors socials més indefensos (els pagesos, les vídues, els orfes i clergues), els béns de l'Església i la vida econòmica (mercats camps, camins, collites, masos). Amb la Treva es pretenia prohibir fets bèl·lics durant festivitats litúrgiques.

Durant els segles més foscos, en els monestirs i catedrals es conservà bona part de la cultura.

A Ripoll hi havia una de les biblioteques més cèlebres i riques.

Entre 1035 - 1076 el comte de Barcelona Ramon Berenguer I , a més de aconseguí el domini sobre tots els senyor feudals , s'enriquí amb els tributs cobrats al musulmans, les pàries, erigint-se en el punt més alt de la piràmide feudal. Creà un nou i veritable estat feudal, amb el comte de Barcelona al capdavant.

Durant el seu govern es redactà el primer nucli dels Usatges de Barcelona, que durant tota l'Edat Mitjana serà la base de les lleis de Catalunya, i que vindrà a substituir a la llei goda.

La cohesió política que havia aconseguit el comte de Barcelona es trencà en l'enfrontament dels seus fills, Ramon Berenguer II, "Cap d'Estopes", i Berenguer Ramon II , acabant amb l'assassinat del primer a mans del seu germà.

Novament, apareix el desordre i la violència.

Amb Ramon Berenguer III (1097 - 1131) , s'inicia la veritable arrencada de la nació catalana i la recuperació de l'autoritat comtal i a poc a poc aniria aglutinant a la resta de comtats: Besalú (1111) i Cerdanya (1117).

També fou important la independència eclesiàstica de Catalunya i els seus bisbats , lligats fins aleshores a la metròpoli de Narbona.

En la política exterior , Catalunya aconseguí una influència sobre Provença, gràcies al casament del comte Ramon Berenguer III amb Dolça de Provença.

És també en aquests primers decennis del segle XII quan comença a aparèixer el nom del país i dels seus habitants: Catalunya i catalans. Per altre banda la llengua catalana s'havia formulat plenament com a derivació del llatí.

En el camp legislatiu els juristes de la cort , en bona part, enllesteixen la compilació dels Usatges de Barcelona.

El casament del comte de Barcelona Ramon Berenguer IV (1131 - 1162) amb Peronella d'Aragó aconseguia la unió dinàstica entre Aragó i Catalunya. Ell mateix ostentà el títol de "Princep d'Aragó"

Tant Aragó com Catalunya, pobles de forta personalitat, van conservar les seves pròpies institucions. El vincle entre els dos era sobirà, que era rei a Aragó i comte a Barcelona a Catalunya, si bé els catalans li donaven sempre el títol de rei.

Cada poble va conservar el seu propi idioma, però l'idioma dels prínceps de la dinastia catalana fou el català, com foren les del seu llinatge barceloní les armes que van usar, les quatre barres sobre daurat i la numeració com a comtes de Barcelona.

En aquest període fou també important les conquestes de les places musulmanes de Tortosa 1148, Lleida i Fraga 1149, amb l'ajut, entre d'altres, del comte d'Urgell. Sent el final de la reconquesta de tot el territori del Principat de Catalunya.

També s'afavorí l'assentament definitiu a Catalunya dels ordes militars, el Temple i l' Hospital, que compartien les funcions religioses i les militars. La seva funció principal fou la defensa de la frontera amb els sarraïns. Foren fidels aliats del poder comtal, i en el futur arribarien a tenir una gran influència política i financera.

Gràcies a les conquestes militars, Ramon Berenguer IV repoblà i colonitzà les terres de la Catalunya Nova. En aquesta important empresa, el comte es valgué de l'ajut d'un nou orde monàstic : l'orde de Cister. A mitjan del segle XII, es fundaren els monestirs de Santa Maria de Poblet i Santes Creus, i més endavant el femení de Santa Maria de Vallbona. Especialitzats en les noves tècniques agrícoles i ramaderes.

Amb la conquesta de tot el Principat i la tranquil·litat de l'allunyament del perill musulmà es consolidà la tasca repobladora de la Catalunya Nova, dotant als ciutadans, amb privilegis i immunitats. Es produí un gran augment de la vida artesanal i del comerç, la proliferació de mercats i fires, concedits i protegits per l'autoritat comtal, i la circulació de moneda.

Les ciutats serien el centre d'una nova vida social, en què molts escapaven al domini feudal de la noblesa. Naixia la burgesia, lliure de vincles senyorials, que formà una aliança estable amb el poder públic.

Tortosa, Lleida, Montblanc, Tarragona i Balaguer seran ciutats destacades de la Catalunya Nova, que contrastava amb la Catalunya Vella pel predomini de les estructures senyorials i feudals.

El 1162 - 1192 el govern d'Alfons I el Cast es caracteritza per l' intent del monarca de dotar la reialesa amb una base sòlida de govern. Protagonitzà una gran reorganització de la fiscalitat pública, el mateix arxiu reial, i la recuperació de castells i d'altres dominis de la corona, i el control de l'ordre públic. L' instrument utilitzat foren les assemblees de Pau i Treva que van passar a ser domini del rei. Per al compliment d'aquesta normativa, van aparèixer els veguers, delegats reials destinats a controlar i fer complir els decrets reials.

Aquestes reunions de Pau i Treva serien el preludi de les futures Corts Catalanes.

Pere I el Catòlic 1196-1213 segueix la mateixa línea que el seu pare, Alfons I. Col·laborà amb el rei de Castella en la lluita contra la nova onada d'invasions islàmiques, els quals van derrotar en la batalla de Las Navas de Tolosa (1212). Marca el principi de la fi del domini islàmic de la península Ibèrica.

El rei continuà amb les assemblees , però l'oposició nobiliària continua i es reforçà encara més.

La situació era greu, si tenim en compte les concessions fetes pel rei a Cervera 1202 , com el maltractament dels pagesos per part dels senyors.

En línies generals, la burgesia es mantingué fidel i aliada a la monarquia.

Comencen a aparèixer els primers organismes pre-municipals. En l'entramat urbà, cal citar la minoria jueva que influïren en les finances i en el crèdit, i que ben aviat serien protegits per les constitucions reials. Alguns d'ells arribaren a ésser importants metges de la reialesa.

El 1213 Pere I mor a Muret mentre lluitava contra els croats de Simó de Montfort en defensa dels interessos catalans a Occitània. Amb aquest lamentable fet, acaba la política occitana i ultrapirinenca de Catalunya, i es produïa l'expansió cap el sud dels dominis francesos.

El rei Jaume I va néixer l'any 1208 a la ciutat de Montpeller. Va heretar la Corona d'Aragó el 1213, quan tenia cinc anys, després de la desfeta de Muret, un cop el seu pare i la seva mare ja eren morts. Els cavallers de l'ordre del Temple es van encarregar de la seva educació al castell de Montsó (Osca).

Durant la seva minoritat, la noblesa, com era habitual en èpoques de feblesa del poder monàrquic, va protagonitzar diverses rebel·lions.

El rei fins i tot, va arribar a ser segrestat amb la seva primera muller Elionor de Castella, per la noblesa aragonesa, 1225, que es va afanyar a repartir-se els feus d'Aragó. Amb l'ajut de l'Església, alguns nobles catalans i de bona part dels mercaders de Catalunya, Jaume I va poder fugir i, poc desprès, proclamà el final de la regència. Tenia disset anys.

Durant el seu regnat es va ocupar València, Mallorca i Eivissa. Les institucions, la societat i l'economia evolucionaren cap a les noves estructures de la Baixa Edat Mitjana.

La Baixa Edat Mitjana ( Segles XIII-XV)

La Catalunya del segle XIII parteix d'una bona conjuntura econòmica. L'agricultura, base de tota l'economia, manté, una dinàmica creixent en producció i extensió.

El pagès cada cop ha de pagar més imposicions per part del senyor, i cada cop resta més lligat a la terra. Prossegueix la disminució del nombre d'aloers -propietaris de la terra que conreen- i augmenta, sota pressió, el nombre d' emfiteutes.

(L' emfiteusi és una figura jurídica que suposa la cessió del domini útil (dret d'ús) d'un bé immoble a llarg termini a canvi d'un pagament anual que s'anomena "cànon" o "cens". És un concepte oposat a l' alou en el qual l'alouer té el domini complet, és a dir, tant el domini directe (propietat), com el domini útil (dret d'ús)

Els excedents agraris contribueixen a consolidar els sectors secundari i terciari de l'economia. L'artesania mostra un ventall molt ampli, hi destaca el sector tèxtil en els seus diferents vessants. Es viu un important desenvolupament del comerç i l'intercanvi de productes.

Es fan fires anuals i mercats setmanals celebrats a totes les ciutats i viles mitjanament importants del país.

Per altre part la presència catalana en el mercat internacional és importantíssima, els mercaders catalans a tota la Mediterrània.

Aquesta evolució reforça la creació de nuclis urbans amb una burgesia emergent.

La població rural de l'entorn de les viles s'adreça per vendre els seus productes en el mercat, comprar-ne de nous, hi cerca crèdit, acut a les autoritats judicials-policials o religioses.

Els burgesos enriquits de les viles inverteixen i augmenten la seva fortuna adquirint drets i rendes sobre la pagesia, la qual s'hi veu progressivament lligada a través dels cens, censals o, fins i tot, per una dependència jurisdiccional.

El concepte de municipi baix-medieval es gesta entorn de la noció solidària entre els veïns. L'ofensa practicada a un habitant és sentida per tots. El municipi, tot i estar internament dividit, és una forma de solidaritat, alternativa, en certa manera, als vincles feudals.

Això facilita l'arrelament de dos elements bàsics: la noció de privilegis i l'autonomia municipal. Així es van generant els privilegis de cada lloc. El rei per guanyar-se el favor, cada cop més econòmic, dels habitants d'una població, ha de cedir en les seves demandes a la recerca d'un dret favorable.

A cada població important es manté una convocatòria general de tots els veïns masculins en els moments especialment greus. S'estructuren governs anuals, basats en un consell de veïns i un grup executor de dos a quatre persones, que reben diferents noms segons els indrets - cònsols, consellers, procuradors, jurats, o com en les terres entre Cervera i ponent, paers- i que estan assistits per altres càrrecs i oficis com el clavari que s'encarrega de les finances i el notari o escrivà.

En ser les lleis més favorables la gent del voltant de les urbs vol anar-hi a residir. Això facilita les tensions entre el poder municipal i el poder baronial ja que l'oligarquia urbana i l'aristocràcia nobiliària, es disputen el control del camp català.

A les viles els dirigents enriquits es construeixen residències o palaus urbans en el nou estil gòtic, enderroquen velles esglésies romàniques i enlairen temples gòtics. Per desenvolupar el comerç es construeixen les llotges. Estenen l'ensenyament fora dels àmbits eclesiàstics , i en diferents municipis es disposa d'un gramàtic que ensenyi a comptar, llegir i escriure als fills de la vila.

A un nivell superior, anomenat actualment universitat, arriba a Catalunya el 1300, quan Jaume II crea l'Estudi General de Lleida.

La pagesia, la major part de la població de l'època, estava sotmesa a la senyoria territorial i jurisdiccional de la noblesa laica i eclesiàstica, els habitants de les ciutats havien aconseguit la independència dels senyors.

Les muralles urbanes que es van anar construint servien, naturalment, de defensa, però també constituïen un símbol de llibertat de la ciutat.

La major part de les ciutats catalanes van trobar en el rei un bon suport per a les seves llibertats. La monarquia trobava en el suport de les ciutats els mitjans econòmics i humans per equilibrar el seu poder respecte de la noblesa.

El rei català va haver de jugar amb un autèntic equilibri de forces polítiques: l'aristocràcia feudal laica, els eclesiàstics de l'alt clergat i els grans mercaders de la ciutat (anomenats prohoms). De fet, aquests tres estaments van ser els que es van aplegar a les Corts, fundades amb caràcter consultiu durant el regnat de Jaume I i una altra institució fou el Consell de Cent, l'òrgan de govern municipal de Barcelona.

En morir Jaume I, va deixar en herència Aragó, València i Catalunya al seu fill gran Pere, i el regne de Mallorca, format per les illes Balears ,els comtats de Rosselló i Cerdanya i la ciutat de Montpeller, al seu altre fill Jaume. El regne de Mallorca va ser independent durant tres generacions reials.

El 1283 Pere II el Gran (1276-1285), successor de Jaume I incorpora Sicília, peça clau per el control de les rutes cap a la Mediterrània oriental, projecció comercial i política que fomenta la riquesa i el prestigi català.

Jaume II el Just (1291-1327) aconsegueix la investidura de Còrsega i de Sardenya i els ducats d'Atenes i Neopàtria, primer units a Sicília i després directament a Catalunya.

Abans d'acabar el segle XIII en la vida urbana hi ha un cert malestar, amb l'augment de la pobresa, la necessitat de regular millor els centres assistencials i l'aparició de revoltes populars.

Per altra banda el camp està força esgotat amb anys de climatologia adversa. Les crisis en la producció agrària són especialment greus el 1333 i encara més el 1375. En una societat no sols basada en l'agricultura sinó amb un sistema d'alimentació a base de cereals, provoquen fam, misèria i afebliment de la població. La puja de preus i la inflació és inevitable.. La situació és greu amb les diferents pestes, començant, després de la mala collita de 1346, la devastadora pandèmia de 1348, en la qual perd la vida una tercera part de la població del país. S'aboca a un problema demogràfic i socio-econòmic.

Diferents revoltes a Barcelona i d'altres viles el 1334 i els avalots entre 1339 i 1343, les persecucions de jueus de 1349 en viles com Tàrrega, són exponent clar de la tensió. I les costoses guerres amb l'exterior empitjoren la situació.

En aquesta situació, la monarquia del segle XIV està completament empobrida. Banquers de Girona, Perpinyà i de Barcelona que han avançat sumes elevades a la Corona fan fallida perquè el rei no els pot tornar les elevades bestretes.

En el tombant del segle XIV al XV Martí I tractarà de redreçar el propi poder i l'activitat econòmica, el país no recupera una posició puixant.

El 1410 el rei Martí mor sense descendència legítima, com que no havia fet testament, desprès de diferents tensions en una reunió mantinguda el 1412 a Casp (compromís de Casp) entre representants catalans, aragonesos i valencians, surt entronitzada una nova dinastia , la castellana dels Trastàmara, enfront a la nissaga del comte d'Urgell .

Els seus representants foren:

Ferran I (1412-1416)

Alfons IV el Magnànim (1416-1458)

Joan II Sense Fe (1458-1479)

El 1420 la crisi econòmica inicia la seva fase més forta. Les contradiccions socials al camp i a la ciutat.

Entre 1462 i 1472 guerra civil i revolta remença.

Enfrontament entre els partidaris del monarca Joan II amb les institucions de govern del Principat (les Corts i la Diputació del General).

Joan II va accedir al tron de la Corona d'Aragó el 1458, quan el seu germà Alfons IV va morir sense descendència legítima. Ja era rei de Navarra, pel seu matrimoni amb Blanca de Navarra, tenien un fill Carles de Viana, odiat per ell, però adorat pels catalans.

El Princep de Viana mora prematurament el 1461 i amb circumstàncies divulgades com estranyes i sospitoses.

L'any 1462, esclata una guerra civil i revolta remença entre el sobirà i la Generalitat, recolzat el primer per la pagesia i les viles. La Generalitat perd gran part de la noblesa i del patriciat.

La lluita durà 10 anys i en aquest temps Catalunya va escollir els seus sobirans: Enric IV de Castella (1462-1464). Pere, conestable de Portugal, nét de Jaume d'Urgell (1464-1466) i pel Renat d'Anjou , comte de Provença, va ser proclamat rei de Catalunya-Aragó.

La guerra finalitza el 1472, quan es signa la Capitulació de Pedralbes, per la qual tots els catalans reconeixen com a rei Joan II i aquest accepta tenir present la legislació pactista catalana.

El camp català quedà arruïnat, la misèria es va estendre entre les capes populars. El problema remença ja durava ben bé un segle.

La unió amb Castella.

L'any 1469, durant la guerra civil, Joan II va casar el seu fill Ferran amb la princesa Isabel de Castella. Coneguts amb el sobre nom del Reis Catòlics. Va ésser una unió purament matrimonial que va mantenir separades les institucions.

Quan Ferran II va accedir al tron, Catalunya es trobava completament arruïnada i esgotada pels conflictes civil i militars.

L'any 1481 reforma constitucional de les institucions catalanes.

L'any 1482-1485 Segona revolta remença

L'any 1486 la sentència arbitral de Guadalupe, s'abolien els mal usos i les servituds feudals, es concedia l'estabilitat a la pagesia en les terres que treballaven i es respectava també la propietat senyorial.

L'única institució castellana que va introduir a Catalunya Ferran II va ser el Tribunal del Sant Ofici o Inquisició (1483). El rei va anomenar fra Tomás de Torquemada, inquisidor de Castella, inquisidor general de Catalunya.

El regnat de Ferran II va coincidir amb l'esclat d'humanisme cultural, però també va ser un gir cap a la intolerància, l'expulsió dels jueus decretada al 1492.

L'any 1516 mort de Ferran II. Incorporació de Catalunya a l'imperi europeu de l'emperador Carles.
Agraïments:

A Na Rosalia Gil, per la seva valuosa col·laboració.
Bibliografia:

Història de Catalunya: Andreu Varela - G. Albaladejo - Antoni Bons - Lluis Poudevila - Joan Ramon Varela / Columna edicions 1991

Resum d'història dels Països Catalans - F Soldevila

Història de Catalunya medieval i moderna - Editorial Barcanova - 2000

Els orígens nacionals - Editorial Barcanova - 1991.

Agost 2012 - Montserrat Tañá.

# data[].attributes.attachment_link.description
El segle V és un temps marcat per una forta crisi social, econòmica, militar i política de les estructures del Baix imperi Romà. La cultura romana basada amb tendència urbana es desfà i als territoris comencen a aparèixer grans latifundis agraris. Molt lentament aquests canvis ens portaran les estructures pre-feudals.

# data[].attributes.attachment_link.description
La societat feudal Era una societat molt desigual. Estava dividida en estaments socials i no es podia canviar mai d'un a l'altre. Privilegiats: sector petit que gaudia de tots els privilegis. Posseïen la major part de les terres. Noblesa: es dedicava a la defensa militar i a la guerra.

# data[].attributes.attachment_link.title
Historia de España - La Península Ibérica en la Edad Media: Los reinos cristianos

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Featured

The Middle Ages: Birth of an Idea The phrase "Middle Ages" tells us more about the Renaissance that followed it than it does about the era itself. Starting around the 14th century, European thinkers, writers and artists began to look back and celebrate the art and culture of ancient Greece and Rome. Accordingly, they dismissed [...]
Read more Read more about Middle Ages

# data[].attributes.attachment_link.title
Middle Ages: Definition and Timeline | HISTORY

# data[].attributes.attachment_link.description
Featured The Middle Ages: Birth of an Idea The phrase "Middle Ages" tells us more about the Renaissance that followed it than it does about the era itself. Starting around the 14th century, European thinkers, writers and artists began to look back and celebrate the art and culture of ancient Greece and Rome.

# data[].attributes.attachment_link.description
http://www.artehistoria.com/histesp/videos/88.htm La ciudad medieval generalmente está rodeada por una muralla defensiva, en la que varias puertas abren a los caminos más importantes. El trazado urbano es sinuoso e irregular, existiendo a veces zonas despobladas. Las ciudades tienen diferentes barrios, que agrupan a la población en función de su procedencia, su religión o su actividad.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El templario (2011, Reino Unido, de Jonathan English) Buena película y notable rigor histórico

Los vikingosPelícula lenta, ficción con notable rigor histórico

El soldado de fortuna (1975) Divertida película pero ficción con poco rigor histórico

Campanadas de medianocheBuena película y notable rigor histórico

Los caballeros de la mesa cuadrada Divertida película pero nada de rigor histórico

El guerrero número 13. Cuenta la aventura de un embajador musulmán (Antonio Banderas) en un poblado vikingo que ha de enfrentarse a una amenaza desconocida. Describe el modo de vida de los vikingos y muestra su espíritu guerrero, es una buena película épica para pasar el rato pero la historia resulta poco verosímil y su utilidad para la docencia es casi nula.

El séptimo sello (1957 Suecia)

Corazón de Caballero (sobre San Francisco)

Hermano sol, hermana luna (sobre San Francisco)

Arn: el caballero templario +

Paseo por el Amor y la Muerte (sobre la peste negra)

Lady Jane Grey (corto reinado de Juana Grey en 1553)

Teodora, emperatriz de Bizancio (Italia 1954)

Recomendaciones de José Martín López sobre la Edad Media en Europa

Andrei Rublev: Rusia principios del sXV

Becket: Inglaterra sXII

Ricardo III (mi reino por un caballo)

Enrique V (Batalla de Azincourt) Pathfinder, el guía del desfiladero (no la última, si no la noruega, de los años 80)

Recomendaciones de José Martín López sobre el Japón feudal.

Harakiri (sepukku) (1962) esta es muy buena

Los 7 samurais (de Kurosawa 1954) buenísima

Rashomon (Kurosawa 1950)

Ran (adaptación del Rey Lear al Japón feudal)

...

COMENTARIOS ANTIGUOS hacia esta página (LOS RECIENTES ESTÁN ABAJO):

Comentado por:

19.09.2008 05:48:49

romimusic75
Hola: Mi nombre es Romina y soy maestra de educacion musical en Argentina. En este momento estamos abordando, en historia del arte, el tema de la EDAD MEDIA. Me interesaria saber si me puede recomendar alguna pelicula en la cual, ademas de las caracteristicas historicas de la epoca, se puedan ver representaciones musicales (cantos gregorianos, trovadores, juglares). Es para un 2do año secundario (alumnos de 13 años de edad) Desde ya agradesco mucho su colaboracion y lo felicito por la idea de esta pagina.

Comentado por:

19.09.2008 13:30:21

profesorfrancisco
La verdad es que ahora no recuerdo, déjame este fin de semana para que revise alguna película y el lunes te contesto

Comentado por:

19.09.2008 14:59:25

romimusic75
Ok. Muchas gracias. Eres muy amable

Comentado por:

22.09.2008 14:16:21

profesorfrancisco

Hola Romina, no he tenido mucha suerte en mi búsqueda, de todas las películas que aparecen en esta página (y he supervisado también Lady Halcón y Campanadas de Medianoche) sólo hay una que tiene una escena donde se ven instrumentos medievales mientras una chica baila, en Excalibur, del minuto 4:50 al minuto 6:40. El problema es que esta película no es recomendable para chicos de esa edad (incluye escenas de violencia y sexo) Me queda la duda de la película El pícaro (que no tengo, pero creo recordar que aparecían juglares) pero esa película no está ambientada en el Medievo, sino en el siglo XVII
.

ÚLTIMOS COMENTARIOS hacia esta página:

Comentarios hacia esta página:

Comentado por:

Wed Jun 24, 12:18 pm

profesorfrancisco
Entre las películas, El mejor alcalde el Rey, trata el tema de las rivalidades entre estamentos (la escena del juicio real puede ser útil). Como documental yo uso el nº 4 (edad media) de la colección Historia interactiva de la Humanidad (de océano multimedia). Los dos son accesibles en bibliotecas públicas de ciudades grandes (al menos en España). Perdona el retraso en contestar, no encontraba tu comentario.

Comentado por:

Sat Jul 11, 12:53 pm

profesorfrancisco
Gracias por la sugerencia Ansurez, intentaré conseguirla ¿es reciente?

.

# data[].attributes.attachment_link.description
El templario (2011, Reino Unido, de Jonathan English) Buena película y notable rigor histórico Los vikingosPelícula lenta, ficción con notable rigor histórico El soldado de fortuna (1975) Divertida película pero ficción con poco rigor histórico Campanadas de medianocheBuena película y notable rigor histórico Los caballeros de la mesa cuadrada Divertida película pero nada de rigor histórico El guerrero número 13.

# data[].attributes.attachment_link.description
Uploaded by Nicolas Gonzalez on 2016-05-13.

# data[].attributes.attachment_link.description
Reconquista Cristiana. Introducción a la historia de las reconquista y repoblación en la Edad Media de España

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
sant benet bages monestir catalunya monastery

# data[].attributes.attachment_link.title
Monestirs de Catalunya - Sant Benet de Bages

# data[].attributes.attachment_link.description
L'antiga abadia benedictina de Sant Benet de Bages fou fundada cap el 960, a iniciativa dels esposos Sal·la i Ricarda, que la dotaren econòmicament. El mateix fundador va obtenir en un viatge a Roma la tutela papal, alhora que va portar les relíquies de sant Valentí, ja venerat a la zona.

# data[].attributes.attachment_link.title
El Pou Digital: Del dietari de Guillem Catà

# data[].attributes.attachment_link.description
El Pou Digital : Revista manresana digital

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
El 28 de gener del 814 moria a Aquisgrà Carles el Gran, que en català coneixem com Carlemany. De la seva vida en tenim una biografia redactada c. 830 per un dels intel·lectuals més importants de la seva cort, Eginhard o Einhard, la Vita Karoli magni, ( aquí en podeu consultar una de les còpies del segle XII conservades a la Bibliothèque nationale de France, ms. Latin 5943A) que ens proporciona informacions valuosíssimes, per bé que sovint distorsionades, de les seves actuacions.

En un moment en què està tant de moda la història en boca dels polítics, generalment per a apropiar-se-la, no pas per a impulsar-la o finançar-la, hem pensat que val la pena que ens aturem a reflexionar sobre aquesta figura.

Llur importància, com és sabut, té abast europeu i això cal subratllar-ho si considerem que el concepte d'Europa com a unitat política, i lligat al de cristiandat, comença a forjar-se durant el seu regnat i gràcies a les seves iniciatives. I cal subratllar-ho tant a prop d'unes eleccions europees, però també des de la modèstia del territori de Catalunya i de llur inserció, tant demagògicament de moda, en el context hispànic.

El qui amb el temps havia de ser coronat emperador a Roma, va començar el seu regnat en morir el pare, Pipí el Breu, l'any 768. Del territori dels francs sota Pipí el Breu Carlemany només en va haver una part, l'altra va tocar al germà Carloman, tal i com era comú en la successió entre els cabdills francs. Carloman va morir l'any 771 i amb aquesta mort Carlemany va tenir l'oportunitat de recuperar la unitat territorial que son pare havia dividit entre els dos fills, tot conquerint els territoris del germà. Des del 771 fins el 814, per tant, durant 42 anys Carlemany va regnar sobre el territori de l'antiga Gàl·lia, una part del que més endavant serà anomenat Francia (França) i va lluitar per fer més i més grans els seus dominis. En morir ara fa 1200 anys llurs possessions arribaven des dels Balcans, Caríntia, Turíngia, Baviera i Saxònia, a l'actual Alemanya, fins al Lazi a l'actual Itàlia i fins el Llobregat a l'actual Espanya. Pel camí, s'havia convertit, la nit de Nadal de l'any 800, gràcies al pontífex Lleó III, en emperador d'Occident, el primer des que l'any 476 Odoacre deposés Ròmul Augústul.

Tots aquests fets poden ser percebuts, per qui d'història no se n'ocupa, com a fets inevitables, predestinats, o inqüestionables. Els qui d'història ens n'ocupem sabem que qualsevol fet del passat podia haver succeit d'una altra manera, que les iniciatives dels homes poden definir tendències però estan sotmeses a moltes variables, com tan bé saben els qui s'ocupen d'estadística (com ara el senyor que fa de ministre i respon al cognom de Wert) i que la veracitat d'un fet que avui donem per segur demà pot ser posada en entredit per una nova dada, una nova evidència, per noves informacions que arriben, generalment, mercès a l'estudi i la recerca. D'això darrer ens ocupem els historiadors, de verificar que allò que sabem del passat sigui cada vegada més precís.

És una feina, doncs, molt important ja que el nostre coneixement del passat, entre d'altres coses, és el que permet entendre el nostre present. Potser no és una casualitat que en temps polítics poc convulsos la tendència sigui anorrear dins els curricula formatius i dins dels pressupostos totes aquelles disciplines que reflexionen sobre els fets del passat; i l'evidència més clara és l'apropiació indeguda del discurs històric que perpetren, o inteten perpetrar, amb noves lleis i 'congressos de la Veritat' els partits polítics en temps més convulsos. Orwell n'estaria molt del llenguatge usat, molt menys dels mitjans matussers que s'empren. Recordem una vegada més un paràgraf del seva magnífica obra 1984: "Qui controla el present controla el passat, qui controla el passat controla el futur" i entendrem molts discursos dels darrers mesos.

Com es veu per aquestes ratlles, als historiadors cap cosa humana no ens és aliena, i per tant també tenim opinió política i ideologia. Com lliga això amb l'estudi científic de la història? Doncs amb mètode, rigor i honestedat intel·lectual, qualitats que, en principi, per a fer política no semblen indispensables.

Una de les perles més destacades d'aquesta 'España eterna' que es predica des de diversos púlpits és la vinculació entre Estat espanyol i Marca hispànica per tal demostrar la pertinença secular d'una part de l'actual estat espanyol, la Comunitat autònoma Catalunya, a aquesta Espanya suprahistòrica.

Atès que la creació d'aquesta Marca hispanica és fruit de la conquesta carolíngia d'una franja de terreny al sud dels Pirineus, com a resposta al control territorial que de la Península ibèrica tenien els musulmans (i que potser cal recordar que espanyols no eren sinó andalusins), i atès que tot plegat formava part dels plans expansius de Carlemany per a consolidar els seus dominis, hem pensat recordar el personatge en el 12è centenari de la seva mort. Al llarg de tot l'any explicarem la importància d'aquest emperador dins el context europeu i en relació a Catalunya, i potser entendrem alguna cosa de per què Europa és com és i potser també de per què els europeus són com són.

Carles Mancho

Director de l'Institut de Recerca en Cultures Medievals

# data[].attributes.attachment_link.title
Carlemany i l'origen d'Europa: bon any Carlemany!

# data[].attributes.attachment_link.description
El 28 de gener del 814 moria a Aquisgrà Carles el Gran, que en català coneixem com Carlemany. De la seva vida en tenim una biografia redactada c. 830 per un dels intel·lectuals més importants de la seva cort, Eginhard o Einhard, la Vita Karoli magni, (aquí en podeu consultar una de les còpies del segle [...]