# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mantvydas Leknickas su savo kūryba prikausto kiekvieną, kuris perskaito bent vieną lyrišką įrašą, o gerbėjai lyg susitarę pritaria vienas kitam - tai naujasis šių dienų Šekspyras. Jausmingos, tikros, žaismingos, atrodytų paprastos, bet daug pasakančios mintys ir savitas kūrybos stilius - tokia jaunojo rašytojo Mantvydo Leknicko kūrybos vizitinė kortelė.

Didelio populiarumo sulaukęs literatūros herojaus kūrybos tinklaraštis bene kasdien pasipildo naujais gerbėjais, kurie rašytoją apdovanoja liaupsėmis ir neslepia susižavėjimo. Apie kūrybą, įkvėpimą, mūzas, neužilgo pasirodysiančią kūrybos rinktinę, didelio populiarumo sėkmės paslaptį, ateities planus ir romantiką - atviras ir jaukus pokalbis su M. Leknicku.
Kada pradėjai rašyti? Ir kodėl nusprendei apskritai pradėti kurti?
Rašyti pradėjau turbūt dar vaikystėje - labai mėgdavau užsiimti kūrybinėmis užduotimis. Pamenu, dar būdamas paauglys mėginau rašyti knygą. Žinoma, nepavyko. O kurti pradėjau todėl, kad tiesiog negaliu nerašyti. Viduje nuolat kyla įvairios audros, kurias nuraminti galiu tik paimdamas rašiklį. Kūryba šiandien man yra gyvenimo būdas. Niekas neteikia tokios palaimos, kaip rašymas.
Galbūt prisimeni pirmąjį savo tinklaraščio įrašą? Koks jis buvo?
Pirmojo tikrai neprisimenu, bet jis, ko gero, buvo visiškai kitokio formato, nei tai, ką rašau dabar. Anksčiau mėgdavau rašyti satyriškus, ironiškus tekstus apie įvairius įvykius, visuomenės problemas.
Ar tau pačiam lietuvių kalbos ir literatūros pamokos buvo mėgstamiausios mokykloje? Mėgdavai skaityti literatūrą?
Lietuvių kalbos pamokos nebuvo pačios mėgstamiausios ar kažkuo išskirtinės, kol mūsų klasei dėstyti nepradėjo mokytoja Deimantė Karaliūtė. Ji pakeitė mano požiūrį į tam tikrus dalykus teisinga linkme, kuri padėjo augti mano asmenybei. Žinoma, lietuvių kalbos pamokos man patiko ir dėl to, kad čia buvo galima rašyti. Samprotaujamieji rašiniai buvo mano mėgstamiausia dalis. Labai nemėgdavau interpretacijų, analizuoti tekstų, ieškoti atsakymų, kodėl rašytojas pasirinko būtent vienus ar kitus žodžius.
Galbūt turi mėgstamiausią rašytoją, kurio kūrybą ne tik skaitai, bet ir semiesi idėjų, įkvėpimo?
Taip. Esu perskaitęs didžiąją dalį Charles'o Bukowski knygų ir turiu jų gal dešimt. Man patinka jo atvirumas, taisyklių nepaisymas ir visiška laisvė. Tekstai, kurie nėra apvilkti beprasmiškai išpūstais žodžiais man atrodo patraukliausi ir esu įsitikinęs, kad tokį tekstą parašyti yra dar sunkiau. Prie man patinkančių rašytojų galiu priskirti Richardą Brautigan'ą, Erichą Mariją Remarką, Frederichą Beigbeder'į, Sigitą Parulskį ir, vienos draugės dėka, atradau John'ą Fante.

Kaip pats pavadintum savo kūrybą? Ar ji turi kokius nors „rėmus"?

Atvirai pasakius, nežinau. Stengiuosi nesilaikyti jokių taisyklių, rašau taip, kaip man patinka. Manau, kad mano skaitytojai tai tikrai pastebi.
Galima pastebėti, kad tavo kūryboje dažnai kalbama apie moteris, meilę. Ar kūrybai įkvepia tik ta vienintelė mūza, o gal tos mūzos nėra išvis? Kas įkvepia kurti?
Neslėpsiu, mano gyvenime yra ar buvo žmonių, kurie mane įkvepia kurti. Tačiau neretai tekstas gimsta iš visai nepažįstamo žmogaus eisenos, rankų judesių, kvepalų aromato. Stengiuosi į save sugerti daugybę kasdienių detalių, kurių anksčiau tiesiog nepastebėdavau.
Dažniausiai rašytojai turi laiką, kada jiems kurti sekasi geriausiai: tai gali būti naktis ar lyjant už lango lietui. Kada geriausiai kurti sekasi tau, ar tokio „stebuklingo" laiko tau tiesiog nėra?
Neturiu kažkokių ypatingų tradicijų ar ritualų. Labiausiai mėgstu rašyti vakarais, tiesa, ne namuose. Einu į kavinę, pasiimu kavos ir, stebėdamas gatvėmis skubančius žmones, klausydamas mane įkvepiančios muzikos, rašau. Tiesa, mėgstu lietų. Ir giedrą dangų. Oras padeda tinkamai ant popieriaus pateikti esamą nuotaiką.
Ar svajoji išleisti savo kūrybos rinktinę? O, galbūt, planuoji parašyti kitokio pobūdžio knygą?
Jei viskas vyks pagal planą, dar šiais metais pasirodys mano kūrybos knyga. O kas bus ateityje - pamatysim. Turiu įvairių idėjų ir minčių.
Tavo „Facebook" tinklaraštis jau turi daugiau nei 23 tūkstančius gerbėjų. Kaip manai, kodėl žmonėms taip patinka tavo kūryba ir kur toji sėkmės paslaptis?
Žmonėms patinka tai, kas yra nuoširdu. Tai pastebiu visur. Aš atviras ir mano skaitytojai tai pastebi. Džiaugiuosi, kad jie man atsako tuo pačiu - dėmesiu ir pasidalina savo gyvenimo istorijomis, problemomis, atsiunčia klausimų ir atvirkščiai, suteikia atsakymus, kurių neretai reikia man pačiam.
Universitete baigei politikos mokslus, kodėl pasirinkai tokias studijas, kurios, atrodo, su tavo pomėgiu kurti neturi nieko bendro?
Politika buvo mano didžioji svajonė - gal tai tiesiog noras pakeisti pasaulį? Šiandien politika manęs taip netraukia, kaip tai buvo anksčiau, nežinia, gal kada nors pasiryšiu ir tokiam žingsniui. Jau mokykloje nepraleisdavau nė vienų politinių debatų, laidų ir analizių. Žaviuosi politikų gebėjimu formuoti visuomenės nuotaikas, komunikuoti su oponentais - juk tai taip pat kūryba!
Savo ateitį sieji su kūryba, politika, o gal su visai kita sritimi?
Dirbu reklamos agentūroje, tačiau greitu metu su artimais kolegomis įsteigsime įmonę, kuri teiks reklamos socialiniuose tinkluose paslaugas. Šioje srityje turiu didelį žinių bagažą, o gebėjimas kurti padės klientams pateikti netradicinius sprendimus. Nekantraudamas laukiu šio gyvenimo etapo. Žinoma, kūrybos tikrai neapleisiu - atvirkščiai, šioje vietoje tikiuosi tobulėti ir augti.
Tavo kūryba dažniausiai romantiška. Ar toks esi ir gyvenime?
Į šitą klausimą turbūt geriau atsakytų mano artima aplinka. Iš dalies taip, mėgstu rimtus filmus, rimtą muziką ir esu nepataisomas svajotojas. Šiandieninėje visuomenėje pasigendu natūralumo, drąsos kalbėti apie jausmus ir emocijas, tikiuosi, kad mano kūryba padeda žmonėms bent trumpam „atlaisvinti" savo vidinius pasaulius.
Kokie tavo pomėgiai ir koks dažniausiais laisvalaikio praleidimas?
Be galo mėgstu sportuoti. Žaidžiu Kauno krepšinio lygoje, lankau sporto klubą ir kitaip aktyviai leidžiu laisvalaikį. Dievinu gerus filmus, geras knygas, o dar labiau - gerą kompaniją. Nieko nėra geriau už įdomius ir atvirus pokalbius!

# data[].attributes.attachment_link.title
Šių dienų Šekspyras M. Leknickas: niekas neteikia tokios palaimos, kaip rašymas - ISIC

# data[].attributes.attachment_link.description
Mantvydas Leknickas su savo kūryba prikausto kiekvieną, kuris perskaito bent vieną lyrišką įrašą, o gerbėjai lyg susitarę pritaria vienas kitam - tai naujasis šių dienų Šekspyras. Jausmingos, tikros, žaismingos, atrodytų paprastos, bet daug pasakančios mintys ir savitas kūrybos stilius - tokia jaunojo rašytojo Mantvydo Leknicko kūrybos vizitinė kortelė.

# data[].attributes.attachment_link.title
Padėkime augti (2013-10-05) Pokalbis su vaikiškų knygų autore Lina Žutaute

# data[].attributes.attachment_link.description
Laidoje „Padėkime augti" pokalbis su geriausios 2010-ųjų metų knygos jauniausiems skaitytojams autore Lina Žutaute. Jos parašytas ir iliustruotas knygas „Kakė Makė ir „Netvarkos nykštukas" žino dauguma Lietuvos vaikų ir jų tėvelių. „Mano didžiausias kūrybos įkvėpimo šaltinis -- sūnus Karolis. Knygas kūriau taip, kad jos atsakyt ų į jam rūpimus klausimus ir plėstų fantaziją,", -- laidoje pasakos vaikiškų knygų autorė.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto „2007 metų knygos" titulo laimėtojas?

Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?
Dabar rašau romaną.

Gyveni iš rašymo. Ar tada netampa rašymas darbu, o kūryba - verslu?
Rašymas ir yra darbas. Ir, beje, sunkus, atsakingas, nors kartais malonus. Suprantu, sakydamas „kūryba - verslas" norite šventai pasipiktinti, esą kūryba negali būti vulgarizuojama pinigais. Atleiskite, bet juk ir teatras, ir kinas, ir dailė yra verslas. Kodėl literatūra turi būti išimtis? Jeigu Bažnyčia net iš tikėjimo, iš žmogaus baimės, mirties ir vilties daro pinigus?

Parulskio kelias į viešumą prasidėjo poezija, tačiau paskutiniu metu jos vis mažiau, o daugiau eseistikos? Kodėl?
Senstu.

Parulskis ne tik rašytojas, bet ir vertėjas. Geriau už tai moka negu už rašymą? Išversti paprasčiau negu kažką sukurti? Jeigu Charmso „Nutikimus", išverstus Parulskio, išverstum atgal į rusų kalbą, gautųsi kažkas panašaus į Charmsą, ar labiau panašu į Parulskį? Kaip atsirenki, ką versti? Ką manai apie verstinių knygų skaitymą, jeigu yra galimybė skaityt originalą?
Verčiu labai mažai, atsitiktinai, tiktai tuomet, kai užsako leidyklos. Moka už tai ne itin daug, tačiau versti, be abejo, lengviau nei rašyti originalų kūrinį. Romanui sugaišti daugybę laiko, išversti knygą, ypač nesudėtingą detektyvą, įmanoma per porą mėnesių. Originalas visuomet skiriasi nuo vertimo, kuris iš jų geresnis? Kartais būna, kad vertimas skamba geriau. Nelygu koks tekstas, nelygu, koks skaitytojas.
Charmsą išversti „atgal" į rusų kalbą būtų įdomus eksperimentas, tačiau aš tuo jau neužsiimsiu. Ir nemanau, kad tai turėtų nors kiek prasmės.

Versti knygas verta, nes kalba nėra tik informacijos perdavimo priemonė, ne tik komunikacijos instrumentas, tai mąstymo dalis, mentaliteto, tautos identiteto dalis. Vokiečių modernistas G. Bennas (Gottfried Benn) yra sakęs, kad kalba yra tautos falas, ji išauga tiesiai iš tautos kamieno. Todėl sava kalba perteikti kitos tautos patirtį, laiko, erdvės, papročių, žmogaus psichologijos ir kt. suvokimą yra labai svarbu. Kalba apvaisina būtį. Žinoma, verčiant visuomet kažkas nubyra, kažkas atsiranda. Idealiai išversti neįmanoma. Kita vertus, ar mes kalbėdamiesi su kitu žmogumi, iš tiesų sužinome visą tiesą, kas jis yra? Netgi kasdienė kalba yra tam tikras vertimas, mes, gaudami informaciją iš pašnekovo verčiame ją savaip, į savo kalbą, pagal savo poreikius, išsilavinimą, prigimtį, pasaulėjautą etc.

Esi mano mėgiamiausias gyvas Lietuvos rašytojas. Gyvas, nes Kunčinas jau amžinatilsis. Matai sau konkurentų Lietuvos grafomanų tarpe? Kokius Lietuvos literatūros atstovus laikai vertus vadintis rašytojais iš didžiosios „R" (poezijos ir prozos)?
Nemanau, kad į rašytojus reikia žiūrėti kaip į boksininkus, kurie daužo knygomis vienas kitam snukį ir pagaliau nugali. Skaitytojų labai daug, jų skoniai skirtingi ir panašiai, todėl rašytojų yra ir turi būti pačių įvairiausių, ir negali būti vieno geriausio. Jis paprasčiausiai negalėtų patenkinti tokios skonio įvairovės ir prirašyti knygų visiems skaitytojams. VISIEMS, suprantate, ką sakau?

Ir dalinti vietų ar medalių rašytojams aš neketinu.

Tavo laikysena, išvaizda, net rašymas turi militaristinio stiliaus bruožų. Rodos žodžiai ne parašyti, o iššaudyti su neapykanta. Perfrazuojant J. Fowleso herojų iš „Juodmedžio bokšto": Nemoki neapkęsti - negali mylėti. Nemoki mylėti - negali rašyti". Kiek tai tinka pačio rašymo procesui? Bendrai, kaip vyksta pats rašymo procesas? Aplinka, fonas, maistas, gal po ranka svaigalai ir cigaretės...?
Nežinau, iš kur atsirado toks keistas apibūdinimas, siejamas su manimi - „militaristinis stilius". Aš nemėgstu militaristų, ir savo stiliaus niekada su juo netapatinau. Ir žodis „neapykanta" mano kūrybai visiškai netaikytinas. Gali būti, kad dėl to kaltas romanas „Trys sekundės dangaus", bet tai etikečių klijuotojų, o ne mano problema.

Rašau prie stalo, ne virtuvėje, todėl maisto po ranka nėra. Rūkyti mečiau prieš keletą metų, o svaiginuosi labai senoviškai - laukiu įkvėpimo ir kai jis ateina, rašau, rašau, rašau, kol riešai įskausta.

Lietuviškai literatūrai atgrasumą įgijau vidurinėje, ir dabar, kad paimčiau į rankas kažką lietuviško, kainuoja nemažai pastangų. Ar nėra tai netinkamų mokymo programų įtaka? Ar būtina tūlam lietuviui perskaityti Donelaitį, Žemaitę ir Biliūną?
Manau, kad mūsų mokytojai labai prastai dėsto literatūrą. Galima įdomiai pasakoti ir apie Donelaitį, ir Žemaitę. Tiesiog juos reiktų įjungti į pasaulinį kontekstą, kalbėti apie juos šiuolaikiška kalba. Nesidomiu mokyklos programomis, bet ne programos skatina mąstymą, o žmonės, mokytojai. Tikrai talentingų mokytojų visą laiką trūksta.

Tikiu, kad blogiau už Pogrebnojaus poeziją nebus, o ar skaitėte ką nors iš Dano Browno, ar Paulo Coelho? Ką manai apie tokią literatūrą?
Skaičiau ir Browną (Dan Brown), ir Coelho (Paulo Coelho). Greituoju skaitymu, kad žinočiau, ką tai reiškia. Man tokia literatūra nepatinka. Bet tai skonio dalykas.

Rašytojai skundžiasi, kad maža Lietuvos rinka, maži honorarai. Galvoju, jeigu gerai moka užsienio kalbą, kodėl nerašo lietuviai kitomis kalbomis ir nebando prasimušti svetur? Ar atsakymas čia, kad niekas svetur tokio šlamšto neskaitys, ar yra kitų priežasčių? Rašytojas S.T. Kondrotas yra pareiškęs, kad Lietuvių kalba netinkama rašyti gerą literatūrą. Ar sutinki su tuo? Ko stinga lietuvių kalbai ir kuri kalba tuomet literatūrai ar filosofijai yra pati tinkamiausia? Pačio kūryba išversta į kitas kalbas. Kas tau iš to?
Jeigu nori rašyti kita kalba ir būti spausdinamas kitoje valstybėje, turi gyventi toje valstybėje, būti jos piliečiu, patekti į kritikų, leidėjų akiratį ir panašiai. Niekam nereikalingi priklydę rašytojai. Savų užtenka. Ir tai ne literatūros kokybės problema. Ne kalbos problema. Išversti nėra sunku bet kurį lietuvių rašytoją, ypač prozą. Maža tautelė niekam nėra įdomi. Mes priklausome Rytų Europos regionui ir turime konkuruoti su tokiomis didelėmis tautomis kaip Lenkija, Ukraina, Baltarusija, Rusija ir panašiai.

Lietuvių kalba tinkama gerai literatūrai, esu tikras. Žinoma, ji kiek per daug archaiška, per daug konkreti, neatitrūkusi nuo žemės - vokiečių ar anglų kalbos daug abstraktesnės. Be to, mūsų literatūrinės kalbos tradicija daug trumpesnė nei didžiųjų europiečių.

Kovo mėnesį į Vilnių atvažiuos režisierius italas - jis perskaitė romaną „Trys sekundės dangaus" itališkai ir nori kurti filmą pagal jį. Nežinau, ar tai kokia nors nauda, bet įdomu.

Lietuvos leidyklos verčia savo skaitytojus užsiimti literatūrine gerontofilija: vertimai (jei tai ne „Haris Poteris") vėluoja ne vienerius metus. Geriausias to pavyzdys S. Becketto trilogijos vertimas bei tai, kad iki šiol lietuviškai neturime suomių nobelisto F. E. Sillanpaa darbų. Gelbsti tai, kad dauguma dar moka rusiškai, bet ta karta jau grimzta į kapines. Ar tai nėra pagrindinis barjeras, kodėl mes niekad nepasivysim kitų šalių literatūrinio išsilavinimo lygio?
Penkiasdešimties metų okupacija - realus faktas, o ne politikų prasimanymas. Šis laikotarpis tikrai stipriai prisidėjo prie mūsų visuomenės išprusimo lygio.

Ar manai, kad Lietuva kultūros atžvilgiu vis dar yra didelė provincija? Kalbu ne vien tik apie literatūrą, labiau apie visą šalies mentalitetą.
Provincija - daugialypė sąvoka. Labiausiai Lietuvoje pasigendu tikro domesio. Viskas velniškai paviršutiniška.

Lietuvos politikieriai paskelbė „akropolinę" akciją, kad šie metai - skaitymo metai. Kiek iš to bus naudos? O gal jau yra? Ir tuo pačiu rekomenduok žmonėms, ką nors vertingo paskaityti. Ar daug skaitai? Naujausi atradimai literatūroje?..
Tai, kad žmonės skatinami skaityti, nėra blogai. Kiek naudos? O kiek naudos, kai žmonės skatinami neteršti, laikytis eismo taisyklių, įstatymų ir panašiai? Visuomenė turi kaip nors gyventi, todėl rengia akcijas, kuria papročius, konvenciją, kad žmonės kažkokiu būdu galėtų ištverti kartu nepjaudami vieni kitų. Pastaruoju metu skaitau mažiau nei norėčiau, o tai, ką skaitau, tebūnie mano asmeninis reikalas.

Parulskį galima laikyti vienu iš šiuolaikinės lietuvių dramaturgijos pradininkų. Nuo ko prasidėjo draugystė su teatru? Kuo tau įdomus pjesių rašymas teatrui? Tavo santykis su teatru: kas paskutiniu metu tave nustebino tiek gerąja, tiek blogąja prasme; ar Lietuvai reikia dar „Urvinio vaiko"?
Šiandien apie teatrą nenoriu kalbėti.

Mano manymu, viena iš geriausių tavo pjesių „Nesibaigianti vienatvė dviese" (apie tarp vyro ir moters sklandančią neįveikiamą prarają, neišvengiamą vienišumą) iki šiol nėra pristatyta sostinės ar kitų didžiųjų miestų scenai. Kaip manai kodėl?
„Nesibaigiančią vienatvę..." pastatė Alytaus teatras, vadinasi, ji neliko tik popieriuje. O dėl kitų aplinkybių - matyt, ir pjesės turi savo likimą.

Papasakok apie kovos su tuštybe būdus, ar ją įmanoma įveikti?
Nekovoju su tuštybe, nes turiu jos tiek, kiek reikia - truputis ydų visuomet paįvairina mūsų kasdienybę.

Aš iš prigimties esu blogas žmogus, ir skaitydamas Parulskio kūryba jaučiu kažkokį sielų bendrumą. Iš kur tas blogis pas Jumis? Ar tiki Z.Froidu, kuris teigia, kad visų mūsų dabartinių problemų šaknys glūdi vaikystėje. Ar tau galioja ši taisyklė? Kaip tavo tėvai susitaikė su tokia „baisia" literatūrine kalba, stiliumi? Kaip jie priima ir vertina tavo kūrybą?
Aš nesu blogas žmogus, ir mano kūryba nieko bendro su blogiu neturi. Ir mano kūrinių kalba ne baisi. Žmonių, taip sakančių apie mano kūrybą, literatūros suvokimas labai šabloniškas, schematiškas ir lėkštas. Tai, kad mano kūriniuose yra žodžių, atspindinčių realų laiką ir realią erdvę, kurioje visi stumdomės, nėra „kalbos baisumo" problema. Gal reiktų pagalvoti apie priežastis.

Dar 1990 m. eilėraštyje „Nesugaunamas paukštis" skambėjo tokios eilutės : „mašina kuri veža negyvus/ paukščius/ dažnai pasiklysta rūke/ sugenda/ o kai trenkiasi į pakelės medį/ arba apsivožia/negyvi paukščiai pavirsta/ negyvom/ vištom". Ar jau tada paukščių gripas buvo žinomas, ar čia išsipildžiusi pranašystė?
Dėl eilėraščio „Nesugaunamas paukštis" ... Tai tam tikras idealistinis, netgi kiek romantiškas požiūris į kūrybą apskritai. Anuomet laikiausi nuomonės, jog poezija nepasakoma žodžiais, tikra, grynoji poezija, gal net ne poezija, o dvasia yra neuždaroma į jokią formą. Virtusi žodžiais, ji miršta. Iš esmės, ir ligi šiol mano nuomonė išliko panaši. Sunku pasakyti tikrai subtilius, gilius, esminius dalykus - kad žodžiai nebūtų banalūs, ir kad būtų labai įtaigūs.

Mane kaip melomaną domina, kokia muzika formavo tavo pasaulėvaizdį? Kokia gyveni šiandien? Ar daug muzikos tavo gyvenime?
Nesu muzikantas, todėl muzika neformavo mano pasaulėvaizdžio, nebent prisidėjo prie jo architektūros keletu detalių. Augau provincijoj, tuo metu tarybinės estrados žvaigždė buvo Stasys Povilaitis, o socialistinio lagerio žvaigždė - čekoslovakas Karelas Gotas (Karel Gott). Šiaip klausėmės įvairiausios muzikos, - ir Slade, ir Nazareth, ir ABBA. Turėjau KISS nuotraukų, - man imponavo jų makiažas, - buvau įsirašęs grupės diską „Alive II", jeigu atmintis nemeluoja, ir Queen, ir panašiai, žodžiu, kratinys. Melomanas niekad nebuvau.

Dabar dažniausiai klausausi bliuzo, dažnai įsijungiu radio stotį Relax FM, kartais apsilankau operoje.

Kinas. Kiek jo tavo gyvenime? Kokio? Turi mėgiamą (-us) filmą, kurį gali žiūrėti daug kartų?
Kinas per TV, ir kinas kino teatre - skirtingos sąvokos, todėl net nežinau, kiek to tikrojo kino mano gyvenime. Kai nieko kito negaliu daryti - žiūriu TV. Bet ten ne kinas, o tik šiaip - judantys paveikslėliai. Iš studijų laikų stipriausias įspūdis - Tarkovskis, Fellinis. Daug sykių galiu žiūrėti tik W. Aleną ( Woody Allen), pavyzdžiui, jo filmą „Išnarstytas Haris" („Deconstructing Harry").

Nori gaut „Nobelį"? Kaip, tavo manymu, skambėtų ta eilutė „skiriama už ..."?
Nenoriu Nobelio, nes neturiu už ką. Jau minėjau, mano tuštybė neperžengia padorumo ribų.

Šiandien visos Lietuvos „žvaigždės" dainuoja dešimtukuose ir aistringai šoka. Net Erlickas ėmėsi to blūdo. O Kada Parulskio eilė?
Neketinu nei dainuoti, nei šokti. Nebent būtų surengtos ieties mėtymo varžybos, - gal ir sudalyvaučiau jaunystės atminimui.

Mamontovas kažkada sudarė sąrašą klausimų, kurių pasigenda interviu metu. Ar turi panašių klausimų? Klausimas, kurio niekas dar neklausė, ir atsakymas į jį.
Mane ima kankinti nuojauta, kad niekas neskaito mano kūrinių, nes niekad nesulaukiu klausimų, susijusių su tekstais.

# data[].attributes.attachment_link.title
G. interviu: Sigito Parulskio tuštybės ribos.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto '2007 metų knygos' titulo laimėtojas? Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jo knygos gimsta iš širdies,
Tad prie Račicko pavardės
Visi priprato jau seniai,
Na, o labiausiai - mokiniai.

Jo personažai tokie puikūs!
Be Edvarduko ir be Zuikos,
Be Nippės ir kitų vardų
Gyventi būtų nuobodu.

Rašytojas plačiai keliauja.
Vos tik išleidęs knygą naują,
Pirmiausia jis aplanko tuos,
Kurie jį skaito nuolatos.

O skaito jį jau kelios kartos,
Nes geros knygos šito vertos.
Smalsiausi laukia tęsinių,
Kas kartą vis įdomesnių.

Alma KAROSAITĖ

Vytautas Račickas - mylimiausias vaikų rašytojas Lietuvoje. Jo knygos kasmet patenka į skaitomiausių knygų penketuką.
V. Račicko knygos dažniausiai linksmos. Linksmos net ir tada, kai pasakoja ne itin linksmą, kartais net liūdną istoriją.

„Zuikos padūkėlio", „Šlepetės", „Berniukai šoka breiką" ir kitų knygų autorius prisipažįsta, kad jam labai patinka rašyti apie gerokai pašėlusius vaikus, kuriuos jis vadina teigiamais išdykėliais. O šalia tų padūkėlių, tų jokūbėlių, mikių ir lukošiukų visuomet būna jų mokytojos, kurios kartais ima ir patenka į keblią ar net komišką situaciją. O dešimtmečiui skaitytojui to tik ir reikia.

Šis rašytojas nuolat susitikinėja su savo skaitytojais mokyklose, bibliotekose. Pasakoja apie rašytojo darbą, skaito savo kūrybą.

Ne vienas vaikas kelią į nuostabų knygų pasaulį atrado perskaitęs bent vieną šio rašytojo knygą.

Jeigu klaustumėte, kas V. Račicką įkvepia rašyti, atsakytų: „Vaikų gyvenimas. Ir žinojimas, kad esu labai skaitomas, kad vaikai laukia naujų mano knygų".

Per trisdešimt kūrybinės veiklos metų rašytojas yra aplankęs net tolimiausiuosse Lietuvos kampeliuose gyvenančius jaunuosius skaitytojus. O neseniai svečiavosi pas lietuvius JAV - Detroite, Čikagoje, Lemonte.

KAI MES MYLĖJOM VIENAS KITĄ: dvi apysakos, Vilnius, Vaga, 1980.
TREJETAS SU MINUSU: apsakymai, Vilnius, Vaga, 1982.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, Vilnius, Vyturys, 1985.
VISAI NETYČIA: apsakymai, Vilnius, Vyturys, 1987.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, Vilnius, Vyturys, 1988.
ŠLEPETĖ: apysaka, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1996.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, antras leidimas, Vilnius, Vaga, 1997.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, Vilnius, Vaga, 1997.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1998.
ŠLEPETĖ: apysaka, antras leidimas, Vilnius, Genio leidykla, 1999.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, antras leidimas, Vilnius, Genio leidykla, 2000.
ŠLEPETĖ-3: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2000.
PASAKA APIE RASOS LAŠELĮ STIKLINIAIS BATELIAIS: pasaka, Vilnius, V.Račickas, 2000.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2000.
ŠLEPETĖ: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2001.
ŠLEPETĖ-3: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2001.
NAUJI ZUIKOS NUOTYKIAI, ARBA TIKRASIS DŽIAUGSMAS: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2001.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
KIEKVIENAS TURI SAVO NOSĮ: humoristiniai pasakojimai, Vilnius, V.Račickas, 2002.
MIKĖ IR JUOZAPĖLIS: trumpos novelės, Vilnius, V.Račickas, 2002.
JOS VARDAS NIPPĖ: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2002.
PIRMAS KARTAS. SELEMUKO ROPĖS MEILĖS ISTORIJA.: humoristinis pasakojimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
ŠOKOLADAS IKI PIRMADIENIO: trumpos novelės, antras, papildytas, leidimas (pirmojo leidimo pavadinimas „Mikė ir Juozapėlis"), Vilnius, V.Račickas, 2003.
ŠLEPETĖ: apysaka, ketvirtas leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2004.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2003.
NIPPĖ NORI NAMO: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2004.
GERIAUSIAS DRAUGAS: apsakymai, antras, pataisytas ir papildytas, leidimas (pirmojo leidimo pavadinimas „Visai netyčia"), Vilnius, V.Račickas, 2005.
SENI PAŽĮSTAMI, ARBA KETVIRTOJI ŠLEPETĖ: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2004.
VAIKŲ ANEKDOTAI: anekdotai, Vilnius, V.Račickas, 2005.
SUNKU BŪTI MOKINIU: apsakymai, Vilnius, V.Račickas, 2005.
ŠLEPETĖ: apysaka, penktas leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2006.
NEBAIGTAS DIENORAŠTIS: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2006.
GYVENO KARTĄ LUKOŠIUKAS: linksmi, liūdni ir kitokie Lukošiuko nutikimai šiame ir kituose gyvenimuose, Vilnius, V.Račickas, 2007.
ŠLEPETĖ 3: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2007.
NIPPĖ NAMIE: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2007.
BERNIUKAI ŠOKA BREIKĄ: novelių apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2007.
ŠOKOLADAS IKI PIRMADIENIO: trumpos novelės, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2008.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2008.
VAIKŲ ANEKDOTAI: anekdotai, antras leidimas,Vilnius, V. Račickas, 2008.
NEBAIGTAS DIENORAŠTIS: apysaka, antras leidimas (nauja redakcija), Vilnius, V.
Račickas, 2008.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, trečias leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2008.
BERNIUKAI ŠOKA BREIKĄ: novelių apysaka, antras, papildytas, leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2008.
GYVENO KARTĄ LUKOŠIUKAS: linksmi, liūdni ir kitokie Lukošiuko nutikimai šiame ir kituose gyvenimuose, antras leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2009.
PATRICIJA, ANTANAS, JO TĖTIS IR MAMA : romanas vaikams, Vilnius, V. Račickas, 2009.
BALTOS DURYS: romanas jaunimui, Vilnius, V. Račickas, 2010.
LIETUVIŠKA KEPURĖ: apsakymai, Vilnius, V. Račickas, 2010.
PENKTOJI ŠLEPETĖ PLIUS: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2011.
PAUKŠTELIUI ŠALTA: apsakymas, Vilnius, V. Račickas, 2012
VIENO PAVASARIO ISTORIJA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2012
ŠEŠTOJI ŠLEPETĖ. MISIJA NEĮMANOMA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2013
AŠ, DVIRATIS, PIRMOJI MEILĖ IR SUMUŠTINIAI SU SLIEKAIS: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2014
NATAS MUNTUS - MANO DRAUGAS: eilėraščiai, Vilnius, V. Račickas, 2014
MAMINUKAS: apsakymas, Vilnius, V. Račickas, 2015
SVEČIUOSE PAS MEŠKĄ: tikros istorijos, Vilnius, V. Račickas, 2016
TETULĖ ULĖ, SEPTINTOJI ŠLEPETĖ IR MAFIJA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2017
VAIKŲ ANEKDOTAI 3 : Vilnius, 2017
KAIP GUGIS DZIDARAS BUGĮ BADARĄ NUGALĖJO: pasaka nepasaka, Vilnius, V. Račickas, 2018

Literatūros tyrinėtojo Jono Linkevičiaus monografija apie rašytojo Vytauto Račicko gyvenimą ir kūrybą. Monografiją sudaro trys dalys. Pirmoji dalis skirta rašytojo biografijai: šeimai, jo vaikystei ir jaunystei, studijų laikotarpiui, darbui „Lietuvos pionieriaus" bei „Genio" redakcijose. Antrojoje dalyje nagrinėjama Vytauto Račicko kūryba. Trečioji dalis - interviu su Vytautu Račicku. Knygoje daug nuotraukų iš rašytojo gyvenimo bei jo knygų iliustracijų.
Knyga skiriama moksleiviams, mokytojams bei visiems lietuvių vaikų literatūra besidomintiems skaitytojams.

Vytautas Račickas turi prigimtinę dovaną iš vos pastebimų štrichų, detalių, užuominų, ne itin reikšmingų įvykių kurti vaikų pasaulį, komponuoti patrauklų siužetą, o svarbiausia - atskleisti savo herojų dvasinę būseną. Man nepaprastai patiko jo „mažasis epas" apie mergaitę Nippę. Tai jautrus ir dramatiškas pasakojimas apie sunkią jaunų žmonių brandą, jų santykius su komplikuotu suaugusiųjų pasauliu bei pačių pastangas išgirsti ir sugroti savo likimo melodiją.
Juozas Nekrošius, rašytojas Jonas Linkevičius, literatūrologas Romualdas Skunčikas, Mūsų draugas Natas Muntus literatūrologas
V. Račicko stambesnių kūrinių koncepcija tokia - vaikams parodyti jų bendraamžių likimą sudėtingame mūsų laikų pasaulyje. Rašytojui labiausiai rūpi vaiko dvasiniai horizontai, grynos sąžinės, tiesos ir gėrio problemos, siekimas kuo įspūdingiau aprėpti vaizduojamą visumą. Nemažiau V. Račickui svarbu kuo giliau prasiskverbti į savo herojų - vaikų ir paauglių - vidų, bristi su jais į vis aštrėjančius konfliktus, naują tikrovę, įprasminti laimingos šeimos idealą. Tam įkūnyti rašytojui reikia nemažos drąsos, etinės ir estetinės nuovokos.

Kur slypi Vytauto Račicko kūrybos vaikams ir jaunimui fenomenas? Jau trisdešimt metų rašytojas matomas vaikų literatūroje (tik debiutinė knyga 1980 m. Buvo skirta suaugusiems), tačiau atrodo, dar niekam esmingiau nėra pavykę atskleisti jo kūrybos populiarumo, universalumo paslapties. Pasinėrus į naujausio V. Račicko romano „Baltos durys" intriguojantį pasaulį, mano pasąmonėje kirbėjo mintis, kad kai kurie romano problematikos, veikėjų charakterių, pulsuojančio siužeto, stiliaus bruožai jau pažįstami iš ankstesnių rašytojo knygų.
V. Račickas šiuo romanu taikliai įsiaudžia į šiuolaikinėje vaikų literatūroje ypač aktualų problemų prozos kontekstą, kur pelnyti populiarumą (gerąja to žodžio prasme) bei skaitytojų ištikimybę kur kas sunkiau, nei, tarkim, kuriant literatūrines pasakas.
Naujasis V. Račicko romanas - skaudi knyga. Joje rašytojas įtaigiai atskleidžia dramatišką Geno Narušio, jaunuolio narkomano, „aš" tapsmo bei žlugimo istoriją bendraamžių, šeimos, mokyklos aplinkoje. Kūrinyje taip pat fragmentiškai skleidžiasi skaudžios šių dienų socialinės žaizdos: vaikų ir suaugusiųjų konfliktai, tėvų neištikimybės, skyrybų, bedarbystės, šeimos asocialumo, vienišo bei likimo valiai palikto vaiko, mirties ir kitos problemos, kurias ypač apnuogino mūsų atkurtos Nepriklausomybės metai.

Apie Vytautą Račicką per jo kūrybinio gyvenimo metus prikalbėta ir prirašyta daug: gražiai ir nelabai, analizuojant jo tekstus su domesiu ar atsainiau, kartais nepagrįstai peikiant, o kartais ir be pagrindo išaukštinant. Šiam autoriui aktyvų dėmesį rodo tiek skaitytojai, tiek literatūros kritikai: jo knygos ne kartą nominuotos Metų knygos rinkimams, literatūros tyrinėtojas Jonas Linkevičius 2007-ais metais parengė V. Račicko kūrybos monografiją, o skaitytojai 2013-ais metais V. Račicką išrinko mylimiausiu savo rašytoju (V. Račickas - vienintelis lietuvis, atsidūręs tų metų 9-12 klasių moksleivių skaitomiausių autorių sąraše).

Parašęs virš trisdešimt prozos kūrinių, šių metų pradžioje išleidęs apysaką „Aš, dviratis, pirmoji meilė ir sumuštiniai su sliekais", metams įpusėjus prozininkas skaitytojų bendruomenę nustebino eilėraščių knyga „Natas Muntus - mano draugas. Kad geba (arba mokosi) rašyti eilėraščius, V. Račickas sykį jau yra parodęs: rašydamas „Nebaigtą dienoraštį" į Deivės Tauraitės išgyvenimus kartais įpindavo vieną kitą jos poetinį bandymą. Siekiant atspindėti penkiolikos metų mergaitės mentalitetą, autentiškai perteikti savižudžio sąmonės srautą, tie eilėraščiai neišvengė ir patetikos, ir kalbėjimo klišių, ir banalaus graudulingumo. Į knygelę „Natas Muntus - mano draugas" sudėti eilėraščiai visiškai kitokie - žaismingi, ironiški, pozityvūs, šmaikštūs, rodantys netikėtus požiūrius į pasaulį. „Natas Muntus" - berniukų literatūros pavyzdys; tai matome iš pavadinimo, kuris nurodo į pagrindinį knygos personažą, o jei kokia mergaitė, panelė ar moteris pavadinimo - pirmojo signalo - nepaiso, dedikaciniame eilėraštyje randa aiškią kalbėtojo poziciją ir perspėjimą: „Eilėraščiai šie ne mergelėms. / Mergelės, šiukštu, neskaitykit!" (p. 5)

Čia pat autorius knygą apibūdina kaip pavojingą - esą ji skirta negeriems, išdykusiems berniukams, o tie, kurie dar nėra padykę, perskaitę knygą tokiais bematant taps: „Mat šią knygelę paskaitę, / Jie bus negeri, dievaži! / Berniukams visaip atsitinka, / Ypač, jei berniukai maži." ( ten pat). Šioje vietoje išryškėja kalbančiojo vertybinė poziciją: vaikai (ypač berniukai) turi būti išdykę, neklusnūs, šiek tiek peštukai, šiek tiek priešgynos. Tik iš tokių būdo bruožų mažiesiems pasaulio stebuklų ieškotojams rasis jiems taip reikalingaa drąsa ir savarankiškumas. Tokia vertybinė pozicija matyti visoje knygoje. Natas Muntus skaitytojui primena tradicinį, klasikinį berniukų literatūros personažą - kokį nors Lionebergos Emilį ir geriausią Karlsono draugą Mažylį. Tradicinėje mergaičių literatūroje tokio padykusio vaiko pavydžiais galėtų būti Poliana, Madikė, Anė iš Žaliastogių. Žinoma, visoms tokioms mergaitėms šią knygelę skaityti uždrausta, joms yra kitokių veiklų ir kitokių kūrinių: „Yra juk gražių pasakėlių - / Apie raganą, velnią, Sigutę" (ten pat) Toks atkaklus bandymas atgrasyti mergaites nuo šios knygos kelia intriguojančią mintį: o gal „Natas Muntus" ne vien berniukams, bet mergaitėms skirta knyga, siekianti ne tik berniukus, ir taip iš prigimties padykusius, bet ir mergaites išmokyti nutrūktgalviškumo? Ar ironiškas mergaičių nuvertinimas, jų ir berniukų kiršinimas nebus sąmoningai apmąstytas sprendimas labiau išplėsti skaitytojų ratą? Kalbant apie adresatą, galima pasakyti, kad knyga orientuota ir į suaugusiųjų auditoriją. Kai kurių eilėraščių temos patrauks pilietiškai ar net politiškai aktyvius visuomenės narius, o tam tikri komentarai, išsakomi tėvams, atspindi ne naivaus vaiko, bet suaugusiojo vertybines patirtis. Kai kurios eilutės, vyresniam skaitytojui keliančios šypseną, jaunesniam, mažesniam gali likti nesuprastos, nes jų turinys nėra vaikiškas: „Bet aš vis tiek norėčiau, / Sakau sau tyliai. / Brolio arba sesės... / Tik nežinau, ar jūs, mieli tėveliai, norit, / Ar jūsų meilės laužas neužgesęs" (p. 6); "Kas buvo, tas pražuvo. / Zvonkienė tapo Zvonke, / Butelis, žinoma, bonke." (p. 10); „Žemė kėlė žolę, / Žolė kėlė rasą. / O Raselė kėlė ranką / Prieš savo motušėlę" (p. 63).

Eilėraščių temos pačios įvairiausios. Nuo pamokymų, kaip turėtų elgtis vaikai ir tėvai, nuo patarimų, ką daryti, kad vaiko gyvenimas nebūtų nykus (tokie eilėraščiai išsako vertybinę poziciją, atskiria teisingą vaikystę nuo neteisingos), nuo Nato veiklų bei norų aprašymo iki sudėtingų politinių temų ir socialinių aktualijų kritikos. Štai viename eilėrašty juokiamasi iš žmonių, kuriems kultūrinių ir socialinių pasibuvimų centru tapęs prekybos ir pramogų centras „Akropolis": „Ten, kur Vilniaus krūmai, / Ant žalios kalvos, / Šviečia didis rūmas - / Perlas Lietuvos" (p. 15). Aštri ironija atsiranda dėl šio eilėraščio intertekstualumo: iš garsių poetų romantiškai apdainuotų Vilniaus kalvų ir rūmų beliko viso labo kalva ir krūmai, vilnijantis pasakų miestas tapo prekybos sostine. V. Račickas siūlo saikingai pasijuokti iš neatitikimo tarp istorinės Vilniaus praeities ir apverktinos realybės.

Panašių nuorodų į populiarius lietuviškus tekstus galima rasti ir kituose eilėraščiuose. Tie tekstai jungiami, maišomi tarpusavyje, šmaikščiai perrašomi, kad priverstų nusišypsoti vyresnį, kitokią intelektualinę patirtį turintį skaitytoją: „Baltos lankos, / Juodos avys - / Piemuo - / Sąmonę praradęs" (p. 61). Arba „Mes mergytės kaip pupytės, / Esam dar visai mažytės. / Mokame gražiai dažytis - / Leidžia mums mamytės„ (ten pat). (Šiame ketureilyje, autoriaus pavadintame haiku, jau ne tik varijuojama populiarios liaudies dainos tekstu ir įvaizdžiais, bet ir pašiepiamas kai kurių tėvų noras paversti savo vaikus mažais suaugusiaisiais).

Kitame eilėraštyje sukritikuojamas polinkis rašant trumpąsias žinutes ir elektroninius laiškus trumpinti žodžius: „Kai rašom žinutes, / Į visas puses / Mėtome balses. / Kng. - knyga, / Špg. - špyga. / Šnd. - šiandien, / Vkr. - vakar." (p. 10) Ir esamos situacijos reziumė - „taigi tikras šakar makar" (p. 10). Šiame eilėraštyje paaiškinama, kad Natas Muntus iš tikrųjų yra Donatas Muntianas, tik dėl polinkio viską trumpinti, net asmenvardžius, iš berniuko vardo ir pavardės liko Natas Muntus.

Knygoje užsimenama ir apie nedraugiškus NATO ir Rusijos santykius. Norint suprasti tokį eilėraštį jau neužtenka būti geru skaitytoju, reikia nusimanyti politinėje situacijoje, paskaitinėti spaudą. Šitaip išplėsdamas temų lauką V. Račickas, parašęs eilėraščių knygą tarsi vaikams (didelės raidės, spalvotos iliustracijos), dovanojo knygą skaitytojui, kurio amžius, kaip dabar populiaru apibrėžti amžiaus ribas - nuo penkerių iki devyniasdešimt penkerių metų. Tiesa, kartais rašant eilėraštį užsimojama per plačiai ir nepastebima, jog tekstui pritrūksta turinio, eilutė įrašyta labiau dėl rimo nei dėl prasmės, pvz.: „Aš labai ilgai gavojau: / Kam šuniukui penkta koja? / Kol galų gale sumojau: / Jam nereikia penktos kojos" (p. 57); "Lietuvoj visi žaidžia krepšinį. / Natui Muntui patinka kvadratas. / Kas gi šito žaidimo nežino? / Kvadratas yra kvadratas" (p. 28) - pastaroji išvada aiškiai dirbtinoka, padaryta nebesugalvojant, kaip užbaigti posmą, ji neturi apibendrinamosios galios.

Račickas dažnai nesusitvarko su tekstų pabaigomis. Štai eilėraštyje „Nato kliedesiai" kalbama apie Nato svajones, trisdešimt aštuoniose eilutėse linksniuojant, ko Natas norėtų, ir, regis, jau randasi tempas, įvaldomas rimas ir ritmas, aprašymai - šmaikštūs, skaitytojas nuteikiamas efektingai pabaigai, bet tesulaukia beveik banalybės, paprasčiausio sprendimo: „Ai, šitaip nebūna. / Nereikia kliedėti" (p. 47). Aišku, neįmanoma, kad visi eilėraščiai būtų pavykę, todėl V. Račicko naudai būtina pasakyti, kad knygoje apie Natą Muntų esti eilėraščių, turinčių įdomią, prasmingą mintį, su kibirkščiuojančiomis pabaigomis: eilėraštyje „Atsakymai" (p. 42) užduodami įvairūs mažai reikšmingi klausimai ir pateikiami atsakymai į juos, o pabaigoje kaip atsvara nebūtinai reikšmingiems dalykams priešinama prasminga išvada: „Kam tu gyveni? / Kažkam tavęs reikia." Dar keletą eilėraščių, ir pažiūros neturinčių jokios siužetinės linijos, nepasižyminčių lyrizmu, išgelbsti žongliravimas žodžiais. Iš tokių eilėraščių-žaidimų būtina paminėti „Natas ir mašinos", „Kur šuneliai loja".
Rasa Milerytė
Kreipiant žvilgsnį nuo eilėraščių turinio ir pereinant prie formos klausimų, pravartu prisiminti tradiciją, kai vaikams rašantys autoriai pateikdavo skaitytojui iš tradicinių ketureilių sudarytus, tvarkingai surimuotus eilėraščius. Regis, tokia forma patogiausia: nesunku išlaikyti vaiko dėmesį, įmantri kalbinė raiška neužgožia prasmės, vaikui natūraliai malonu klausytis melodingo žodžių skambėjimo. Tačiau praėjusiais metais A. Šimkus drąsiai pažeidė tokią vaikų poezijos tradiciją išleisdamas netaisyklingai surimuotų, kartais ir verlibru užrašytų eilėraščių knygą „Vaizdai iš gyvenimo bobulytės ir kt.". Šiemet tą patį padarė V. Račickas. Nors „Nato Muntaus" eilėraščiai rimuojami, eilutes labai dažnai sudaro skirtingas skiemenų, o eilėraštį - nelyginis eilučių skaičius, ritmas - trūkčiojantis, todėl skaitytojas patiria savotišką skaitymo nepatogumą: jis negali maloniai atsipalaiduoti, privalo išlikti budrus, nes nežino, ko tikėtis iš kitos eilutės. V. Račicko, atsisakydamas sklandaus ir patogaus eilėraščio, siūlo skaitytojui išeiti iš konforto zonos ir gyventi kitaip: žaisti, išdykauti, apgaudinėti mokytojus, vietoj nuobodžių pamokų ruošos skaityti nuotykinę literatūrą, vadinasi, ir pačiam patirti nuotykį, skatina iš suvaržytos miesto erdvės bėgti į stichišką, nesuvaldomą gamtą („Jeigu dingo apetitas, / Eik į gamtą kuo greičiau. / Grynas oras - deficitas. / Aš mieste jo nemačiau",p. 39).

Be abejo, šalia tokio chaotiškumo provokacijų eilėraštyje išsaugomos ir tradicinės vertybės. O vertybių klausimas V. Račickui šioje knygoje be galo svarbus. Skatindamas vaiką išdykauti, džiaugtis vaikyste, jis nepamiršta ir to, kad vaikas turėtų būti auginamas jautrus, empatiškas, pastabus, mandagus, mylįs savo šeimą ir šalį. Autorius nepamiršta ir tokių buitiškų dalykų (paminimų su lengva ironija), kaip sveika mityba ir gyvensena. Daug dėmesio skiriama skaitytojo-vaiko sąmoningumo ugdymui. Aiškinama, kas yra gerai, o kas blogai, skatinama rinktis gabūt sunkesnį, bet prasmingą gyvenimą („Jeigu, Natai Muntau, tu / Vien į pinigus žiūrėsi, / Tai profesijos ir darbo / Niekad neturėsi", p. 79). Ir šiuos pamokymus vaikas turėtų priimti, kadangi autorius solidarizuojasi su vaiku, jis gerai suprantanta, kas šiam gali kelti nerimą bei liūdesį.

„Natas Muntus - mano draugas" - vietomis nelygi ir netobula knyga, bet turbūt dėl tokio netobulumo knygos berniukas galėtų tapti visų vaikų draugu.

Literatūrologo Regimanto TAMOŠAIČIO įžvalgos

Vytautas Račickas: gyvenimas dvasinio aiškumo teritorijoje

Vytautas Račickas yra suaugęs, bet nepasenęs ir, ko gero, nepasensiąs vaikų literatūros autorius. Jis visą gyvenimą išlieka šalia vaiko, yra jam ištikimas, moka su juo žaisti bei išdykauti, įsijausti į dideles mažojo žmogaus problemas. Juk mažas žmogus - ne mažiau svarbus už didelį, o jo džiaugsmai ir rūpesčiai - nė kiek ne menkesni nei metų naštos prislėgtų dėdžių.
Vytauto pasaulyje apskritai nėra amžiaus diskriminacijos: čia vaikai savo jautrumu bei mąslumu yra pakankamai dideli, o suaugusieji - pakankamai sumažinti, tarsi kiek suvaikėję. Jie tik dėl padorumo apsimeta svarbiais asmenimis, vaidina savo juokingus socialinius vaidmenis, yra priversti vaikščioti su kaukėmis ir susitapatinti su savo pareigomis. Šie rūpesčių žmonės dažnai nė patys nesuvokia, kad mąstymu prisitaiko prie visuomenės požiūrio, kad jų gyvenimas - nenuoširdus. Jie gyvena tarsi ne sau, o tik stengdamiesi pateisinti visuomenės lūkesčius, atitikti vienus ar kitus elgsenos standartus. Palyginti su jais vaikai nors ir naivūs, bet kur kas nuoširdesni, tikresni. Jie dar nėra praradę vadinamojo asmens integralumo, yra linkę ginti savo požiūrius ir įsitikinimus. Todėl jie ypatingi tuo, kad į gyvenimą žvelgia iš dvasinės autonomijos pozicijų. Pasakytume ir paprasčiau - jie yra laisvesni. Vaikai ne tik gali žaisti žaidimus, jie dar moka ir rimtą suaugusiųjų pasaulį pamatyti kaip žaidimą. Ir jie gerai suvokia, kad bet kokio žmonių žaidimo aukščiausiasis laimėjimas - nuoširdūs, gražūs, teisingi žmonių santykiai. Jie žino, kad žmogiškojo gyvenimo žiedas yra šeima. Nes tik joje gali skleistis esminė gyvybinė energija - meilė, ir tik joje gali išsipildyti giliausias žmogaus sielos lūkestis - laimės jausmas. Juk laimė yra ne kokių daiktų krūva, o tiesiog geras jausmas, kad esi su tais žmonėmis, kuriuos myli ir su kuriais tau gera. Gyvenimo tiesos yra gana paprastos, tarsi vaikiškos, nors kartu tai - pati giliausia filosofija...
Vaikai gali mums priminti tai, ką mes, suaugusieji, dažniausiai esame pamiršę arba ištaškę nervinguose savo gyvenimo greitkeliuose.
Vytautui Račickui vaiko teritorija - ne tik žaidimo, bet ir laisvės, moralinio aiškumo teritorija. Kartu tai pakankamai dramatiškas pasaulis, nes jo patirtys ir įvykiai yra lemtingi, išliekantys visam gyvenimui. Į tą pasaulį pageidautina įeiti tik kaip į šventyklą - su švaria sąžine ir begaline pagarba visiems tiems, kurie ten gyvena. Apskritai rašytojas rašymui turi pribręsti dvasiškai ir morališkai, o vaikų literatūros autorius - ypač. Jam reikalavimai - ypatingi, tik daug subrendusių rašančiųjų to nesupranta.
Esu ne kartą stebėjęs, kad Vytautui tame fizine ir socialine reikšme didelių žmonių pasaulyje liūdna, jis jame buvoja paskendęs melancholijoje. Ir atgyja ten - vaikystės gyvenimo šviesoje, dvasinės autonomijos teritorijoje.

Vytautas Račickas taikosi į gatvės vaikų psichologiją, nei aukščiau, nei žemiau. Kalba jų kalba, gyvena jų rūpesčiais. Ir tai jam pavyksta. Vidutiniškas, tipiškas, standartinis vaikėzas - jo idealas.

Gyveno kartą Lukošiukas

Smagi knygutė, kuria galima patikrinti skaitytojo - ir jauno, ir suaugusio - intelektualinį koeficientą. Šioje knygutėje žaidžiama juoduoju humoru. Lukošiukas vaikų literatūroje - lyg J. Erlicko tipažas ar M. Martinaičio Kukutis mūsų poezijoje. O šmaikštūs ir paradoksalūs tekstai, žaidžiantys mąstymo stereotipais, artimi G. Beresnevičiaus kūrybai. Gal ir D. Charmso įtakos esama. Račickas moka žaisti, būti šalia vaiko, o kartu su juo pasijuokti iš inertiško suaugusiųjų pasaulio. Nors, kita vertus, tas juodas humoras nebrandžią sąmonę gali veikti ir neigiamai. Kad Lukošiukas blogai mokosi, bet moka gyventi - ne tik vaikas, bet ir dažnas suaugęs į tokį tekstą reaguoja skausmingai, kaip prieš pasikėsinimą prieš edukacines normas ir autoritetus.

Nebaigtas dienoraštis

Tematika niūroka. Mokykla kaip refrižeratorius. Direktorė Apolonija Railienė. Kraujo vėžiu serganti Živilė. Šuo Dodžeris, žmogiškos draugystės ir tėvų meilės pakaitalas. Žilvinas Bauba, šokėjas, sportininkas, agresyvus seksualumas. Gėjus Valentinas Algimantas. Motinos draugas - Pranukas (abu silpno regėjimo). Tėvas išsižada nesantuokinės dukros. Tragišką finalą motyvuoja klasika: „Ana Karenina".
Lengvai ir įtikinamai parašyta apie labai sunkius dalykus. Primena, kad paauglystė yra pats sunkiausias gyvenimo ruožas. Gerai kuriamas sudėtingas gyvenime pakrikusios paauglės charakteris. Skaityti buvo įdomu, knyga traukė.
Tačiau rizikinga spekuliuoti tikromis tragedijomis siekiant „rezonansinio efekto". Kūrinys gali suteikti socialinės motyvacijos, jis abejotinas psichologinės higienos požiūriu. Tokios knygos motyvuoja egocentrines paauglio nuostatas, kad pasaulis yra blogas, kad gyventi galbūt neverta.

Patricija, Antanas, jo tėtis ir mama

Autorius tikroviškame (pavojingai žurnalistiniame) romane vaikams šių dienų realijų kontekste įgyventina fundamentalų žmogiškųjų siekių archetipą - pilnos šeimos idėją. Veikiančioji kūrinio jėga, sudaranti motyvacinius veiksmo pagrindus, yra mažo berniuko (antroko) Antano valia; vaiko troškimas turėti mamą, kuri primintų ir pakeistų jo mirusią motiną. Personažas, padedamas draugės Patricijos, sugalvoja įvairiausių išmonių, kad tik suartintų savo mylimą tėtį, energingą verslininką Aleksandrą Tamulį, su mokytoja Jūrate. Kaip ir pasakoje, mokančią tikėti gėriu, vaiko pastangos baigiasi idiliška pabaiga, šeimos atsikūrimu.
Kūrinys šiltas, parodantis gyvenimo sudėtingumą, bet teikiantis vilties ir pasitikėjimo žmogaus gera valia, kuri yra tarsi prigimtinis gyvybės balsas.
Pagrindiniai veikėjai, aišku, vaikai. Jie yra laisvi, nesukaustyti, bendrauja natūraliai, kiekvienas turi kokių nors interesų, pomėgių. Antai Patricija kolekcionuoja populiariosios kultūros ikonas - Merūnas, Radžis, Mia... Vėliau ji taip pat natūraliai apsisprendžia ekologinėms vertybėms, globoja gyvūnus. Visi personažai labai gyvybingi, net spirgantys dėl savo energijos ir sumanymų, kiekvieno savitas stilius ir manieros.
Spalvingas, ryškus ir kultūriškai charakteringas tetos Ulės paveikslas. Jis kiek šaržuotas, bet tikras. Įsitikinusi vegetarė, ekologinė fanatikė, tuo pačiu metu ir apsimetėlė, įžūli, agresyvi su savo pamokymais. Bet net ir jos svajonei leista išsipildyti, kūrinio pabaigoje ji pakyla į dangų, laimėjusi loterijoje skrydį oro balionu.
Autorius kiekvieną paprasčiausią savo veikėjo, vaiko veiksmą - kad ir rašymą mokytojos Jūratės tušinuku („jūratinuku") - sugeba pavaizduoti gyvai, plastiškai, net dramatiškai. Toks charakterių, elgsenos situacijų ir kalbos jausmas įtraukia. Veiksmą pagyvina visokios komiškos situacijos (vaikas bando tėvą išgyvendinti iš namų - kad jis apsigyventų pas Jūratę - pelėmis, žiurkėmis, tarakonais, pasinaudoja net asocialaus žmogaus vaidyba).
V.Račickas sukuria autentišką miesto kultūros, miestiškos visuomenės paveikslą. Žmonės čia labai įvairūs, individualūs, bet nė vienas netrukdo kitam būti tokiu, kokiu tas kitas yra, jie leidžia būti kitiems ir papildo vienas kitą savo pomėgių, interesų, charakterių įvairove.
Romane tikroviškai pavaizduoti įvairūs socialiniai sluoksniai - nuo komercinės galios viršūnių iki kuklios mokytojo realybės. Tačiau šitie skirtumai žmonių nesupriešina, nes veikėjus jungia kur kas gilesnės žmogiškosios vertybės. Be to ir socialinė bei materialinė veikėjo pozicija čia nėra stabili duotybė, gyvenimas yra dinamiškas, viskas greitai keičiasi. Išlieka tik žmogus su savo žmogiškaisiais tikslais, kurios ypač gyvai jaučia subtiliausia visuomenės grandis - vaikas. Šeima - amžina vertybė, vaikas saugus gali būti tik šeimoje.
Vaikiškas V.Račicko pasaulis turtingas ir įvairus. Jo knyga rekomenduotina ir paaugliams, ir tėvams. Joje yra stiprios pozityviosios gyvenimo nuostatos. Galima knygą kritikuoti dėl minėtų „žurnalistinių" temų, bet...

Lietuviška kepurė

Knyga lengvai skaitoma ir įdomi, pasakojimai - išliekantys, įsimenantys. Autentiški vaikų ir suaugusiųjų gyvenimo vaizdai, kuriuos vienija lietuviškumo tematika. Tipiškos tų laikų (Lietuva po Atgimimo) situacijos, konkrečios istorinės, socialinės ir kultūrinės realijos - knygą skaitant apima malonus atpažinimo ir susitapatinimo efektas. Centrinis laiko orientyras knygoje, apie kurį sukasi visi įvykiai, 1991 metų sausio 11-oji. Pasakojimai dažnai autentiški, kylantys iš realių asmenų prisiminimų, todėl jie įgyja papildomos vertės. Kas šioje knygoje yra gražu? Jau šiandien primiršta lietuvių tautos vienybė, giminiškas visuomenės jausmas. Kiekvienu apsakymu pasakotojas keliauja iš šeimos į šeimą ir jaukiose kamerinės aplinkose randa tarsi tuos pačius žmones, kurių paveikslus papildomai sušildo vaikiškos refleksijos ypatybės (dažniausiai pasakojama vaiku balsu, kuris suteikia nuoširdumo ir tikrumo įspūdį). Netikėtas atradimas skaitant: šis autorius yra bene svarbiausias mūsų naujosios istorijos literatūrinis metraštininkas, jo knyga yra realiai išliekanti. V. Račickas reflektuoja tautos istoriją per vaikų pasakojimus. Glaustas pasakojimas įgyja apibendrinimo jėgą, per atskiras detales ar veiksmo situacijas daug pasakoma apie to meto žmogaus ir visuomenės realybę. Kintanti istorija amžiname šeimos ir tautos vertybių rate, taip galima aprašyti V. Račicko kūrybinę formulę. Tauta ir šeima istorijoje, vis naujomis sąlygomis sauganti savo tapatybę.
Šis rinkinys yra išsilaisvinusios Lietuvos dvasios dienoraštis, skatinantis apmąstyti tautiškumo, patriotizmo idėjas. Ir visa tai parašyta ne rūsčia ir skausminga martirologinės literatūros nuotaika, o šviesiai ir žaismingai, su autoironiška savistaba. Puikus rinkinys, tinkantis ne tik mokyklai ir ne tik vaikams. Autorius sugrįžta prie klasikinio apsakymo principų: pasakojimas aiškus ir skaidrus, veiksmą organizuoja koks nors centrinis įvykis, moralinė idėja neužgožia vaizdingumo ir pan.
Keletas minčių apie atskirus apsakymus.
„Pabaisiukas" - švelni pašaipa ultrapatriotizmo tema: viskas šeimoje turi būti lietuviška, nors veikėjų galvoje, kaip ir gatvėse, pilna užsienietiškų vardų, todėl ir lietuviškas įsigyto šuniuko vardas - Pabaisiukas - atspindi tą kultūrinę makalynę. Puiki ironiška pakrikusios ir tapatybės ieškančios kultūros metafora. Kas ir koks tas lietuviškumas XX a. pabaigoje? Nei šioks, nei toks, kaip ir šuniukas iš turgaus. Mišrūnas, tačiau savas, mielas. „Strazdanosė" - apie mergaitę Kristę iš socialiai remtinos šeimos, kurios geriausias draugas yra benamis Ricius. Šis jautrus apsakymas priklausytų geriausiai humanistinės prozos tradicijai, artimas Petro Cvirkos moralinio apsakymo tipui (beje, autoriui būdingas tas pats kaip ir p. Cvirkai pastabumas, dėmesingas visų gyvenimo detalių fiksavimas). „Vieversėlis" - jautrumas gamtai kaip gėrio šaltiniui ir kartu gamta suvaidina laikinį vaidmenį (vieversėlis senelį sulaiko laukuose ir apsaugo jį nuo išvežimo į Sibirą). Į šeimos gyvenimo aprašymus plastiškai įpinamos istorinės žinios (Trakų pilies istorija, plytos simbolizmas apsakyme „Tuščia diena").
„Su vardu gimusi" - subtilus ir komiškas, kultūrinis ir politinis šeimos konfliktas, kur patriotinės vertybės 1991 metais svyruoja tarp Algirdo, Vytauto ir televizijos serialų (Santa iš „Vergės Izauros"). Tėvas, lakstydamas po mitingus, numeta svorio, mama, iš susijaudinimo puldinėdama prie šaldytuvo, to svorio priauga - situacija anekdotiška, tačiau labai aiški ir tikroviška. Puikus lietuviškos šeimos portretas. Ir pasirinktas sausio 13-osios nakties naujagimės vardas simboliškas - Loreta. „Pasakojimas apie Justą" - berniukas tų įvykių metu, įsipjovęs pirštą, nuveža kraujo privarvinęs jo į buteliuką nuo vitaminų. „Lietuviška kepurė" - gražus, išmintingas tautų susitaikymą, žmonių santarvę teigiantis pasakojimas. Skirtingų tautų žmones sujungia žmoniškumas. „Gražiausi namai" - kaip kuriasi naujos tradicijos, sujungiančios žmonių bendruomenę.
Žmogiškosios vertybės išsiskleidžia net pačiomis sunkiausiomis sąlygomis. Įdomu ir tai, jog 1991 metų Lietuva apsakymuose iškyla kaip draugiškesnė, solidaresnė, vieninga, viltinga, o artėjant iki šių dienų (apsakymai datuoti, paskutinieji pažymėti 2010 metais) žmonės vaizduojami nervingesni, labiau susirūpinę materialiais dalykais ir buitimi. Senesnių laikų apsakymuose jų poreikiai juokingai kuklūs (antai didžiausias turtas - su profsąjungos paskyra gautas „žiguliukas", kurį, beje, pervažiuoja tankas), šiandien - tai jau tikri europiečiai, neįsitenkantys Lietuvoje ir turintys atitinkamus poreikius. Jau išryškėja ir Lietuvai skaudi emigracijos tema, nebelietuviškos vertybės, gyvenimo būdas, anglicizmų prikaišiota kalba. Nors dar lietuviai, bet jau mąstome tarsi angliškai, bet iš esmės - kapitalistiškai. V. Račicko tekstas subtiliai ir neįkyriai pradeda prisiminti ir atpažinti tikrąsias vertybes, ugdo tautinės tapatybės, kultūrinio susivokimo pagrindus. O juk tai dabar ir yra prioritetinė edukacinės pedagoginės programos nuostata.
Prieš keletą metų skaitydamas šio autoriaus kūrinius (kad ir „Zuiką padūkėlį") turėjau priekaištų autoriui dėl jo kolektyvistinio personažo, dėl masinės psichologijos, toje knygoje man trūko poezijos ir metafizinės potekstės. Šiame rinkinyje jau yra kitaip: už tarsi paprasto pasakojimo ryškėja fundamentalios vertybės, o kai kurie motyvai bei situacijos įgyja simbolinės filosofinės reikšmės. Autorius (ar skaitytojas) tobulėja?
Manau, V. Račickas yra reikalingas autorius, nes mokykla jau seniai nebeturi P. Cvirkos rango vaikų literatūros rašytojų, galinčių kurti ne tik morališkai prasmingas, bet ir įdomias, paprastas, tikroviškas istorijas ne tik vaikams.
Kartais savo literatūrologinius sprendimus pasitikrinu labai patikimu praktiniu kriterijumi, leidžiančiu apsisaugoti nuo teorinių spekuliatyvių nukrypimų: ar šią knygą pirkčiau? Taip, šias V. Račicko knygas tikrai pirkčiau sau ir savo vaikams. Nes jos visiškai atitinka Horacijaus literatūros (poezijos) funkcijos apibrėžimą: dulce et utile, malonu ir naudinga.

Baltos durys

Tai jau tikra literatūra. Šią knygą pasidedu savo knygų lentynoje, skirtoje geriausiai vaikų ir paauglių literatūrai. Knyga ir paaugliui, ir brandžiam skaitytojui, išmanančiam geros literatūros subtilybes ir mokančiam jomis džiaugtis.
Knyga tarsi dviejų lygmenų: lengvas ir skaidrus paviršius ir intensyvus vidinis pasakojimas, stiprus prasmės klodas.
Intensyvios prasmės įtampos ir priešpriešos. Paprastas pasakojimas (atskirais epizodais, pateikiamas kaip skirtingų veikėjų atsivėrimai), lengva kalba ir gili potekstė su nuolatos bręstančia įtampa.
Pagrindinis veikėjas Genas Narušis yra lyg ir tipiškas personažas, toks, kaip visi paaugliai, bet kūrinyje jis įgauna autentišką charakterį ir ypatingos vertės matmenį. Jo gyvenimas spontaniškas ir tarsi lengvas, koks ir būna paauglystėje; tas veikėjas tarsi gražiai plaukia su kitais panašiais jaunuoliais, plaukia tarsi su visu pasauliu, bet už tokio gyvenimo lengvumo potekstėje ima ryškėti jaunystės upės pavojingi povandeniniai akmenys, stiprėja charakterio dramatizmas. Už nerūpestingų jaunimo santykių - ieškant pramogų, malonumų bei įdomybių - veriasi grėsmingi dalykai, o romano herojus tarsi eina prarajos kraštu. Iš vienos pusės jo veiksmus motyvuoja gražūs potraukiai - tikros meilės ir draugystės ilgesys, sąžiningas bendravimas su žmonėmis, - iš kitos pusės jis yra paveikus, pasiduodantis blogoms įtakoms jaunuolis. Jaunatviškas pasitikėjimas gyvenimu, neatsakingumas, natūralus malonumų poreikis jį artina prie pavojingų dalykų. Skaitytoją prie knygos pririša ir empatinis santykis su veikėju: Genas yra kažkaip patrauklus, simpatiškas veikėjas. Jis turi savotiško nekaltumo psichologinę bei moralinę aurą, kažkokio vaikiškumo, ir tai verčia jaudintis dėl jo likimo.
Čia rašytojas subtiliai, bet labai aiškiai parodo pereinamojo amžiaus pavojus, įspėja apie juos visiškai nemoralizuodamas ir nesigriebdamas literatūrinio dramatizavimo. Puiku tai, kad knygoje nėra jokių moralizavimo intonacijų, atbaidančių ne tik jauną, bet ir suaugusį skaitytoją. Ne autorius rodo blogybes, bet jos pačios atsiveria per meninę kūrinio realybę.
Tragiškoji jaunystės poezija - taip apibūdinčiau šią V. Račicko knygą, rodančią neabejotinai išaugusį autoriaus meistriškumą. Apie ją dar ketinu parašyti daugiau, o šioje vietoje lieka konstatuoti, kad man ji - geriausia iš visų šio autoriaus knygų. Apskritai V. Račicko knygos yra ne kokie literatūriniai bandymai, flirtas su mokykline auditorija, tai tarsi viso gyvenimo pasišventimas.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jo knygos gimsta iš širdies, Tad prie Račicko pavardės Visi priprato jau seniai, Na, o labiausiai - mokiniai. Jo personažai tokie puikūs! Be Edvarduko ir be Zuikos, Be Nippės ir kitų vardų Gyventi būtų nuobodu. Rašytojas plačiai keliauja. Vos tik išleidęs knygą naują, Pirmiausia jis aplanko tuos, Kurie jį skaito nuolatos.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vaikų poetas Jonas Jakštaitis: „Noriu rašyti vaikams"

# data[].attributes.attachment_link.description
Joną Jakštaitį pirmą kartą pastebėjau Tauragės Birutės Baltrušaitytės viešojoje bibliotekoje. Smulkus vyras nedrąsiai užlipo ant scenos ir į jį sužiuro stebuklu blizgančios mažylių akys. Jonas prisipažįsta, kad pradžioje skaityti savo eiles vaikams buvo labai baisu, bet vėliau priprato ir suprato nenuspėjamus ir keistus klausytojus - vaikus.

# data[].attributes.attachment_link.title
Vaikų poetas Jonas Jakštaitis: „Noriu rašyti vaikams"

# data[].attributes.attachment_link.description
Joną Jakštaitį pirmą kartą pastebėjau Tauragės Birutės Baltrušaitytės viešojoje bibliotekoje. Smulkus vyras nedrąsiai užlipo ant scenos ir į jį sužiuro stebuklu blizgančios mažylių akys. Jonas prisipažįsta, kad pradžioje skaityti savo eiles vaikams buvo labai baisu, bet vėliau priprato ir suprato nenuspėjamus ir keistus klausytojus - vaikus.

# data[].attributes.attachment_link.title
Žmogus ir gamta A. Baranausko "Anykščių Šilelyje" | Studijoms.lt

# data[].attributes.attachment_link.description
Sukurti "Anykščių Šilelį" paskatino daugelis aplinkybių. Tai ir protestas prieš lietuvių kalbos menkinimą, kurį teko A. Baranauskui girdėti per paskaitas Varnių kunigų seminarijoje, ir lenkų romantikų, ypač poemoje minimo A. Mickevičiaus skaitymas.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Tik dabar pamačiau, kad iš nosies styro plaukas! Jeigu jis viso pokalbio metu... O košmaras. Sorry", - prabėgus dviem valandoms po tylios „Led Zeppelin" muzikos apgaubto pokalbio prie arbatos sms'u šmaikštavo S.Parulskis.

S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

Šypseną sukėlė ne tik tai, bet ir prisiminta prieš skambinant į rašytojo buto duris kirbėjusi mintis: ką po tokių frazių „telefonu neturiu ką pasakyti" ir „kavinėje gal ne, per daug triukšmo" jis pasakys vos atvėręs duris.

Įprastas „Laba diena", po kurio sekė maloni pažintis su dar vienu, tiesa, ne ką mažiau aktyviu, pokalbio dalyviu - labradoru Faustu. „Jums arbatos?", „Taip, ačiū." S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

Po kelių minučių „apšiltinančio" pašnekesio apie šunis ir kates, supratau, kad jau reikėtų klausti ko nors lyg ir rimtesnio. Rašytojas laikydamas arbatos puodelį rankoje prisėdo. „ Na, pradėkime nuo tokio lengvesnio, banalaus, o gal jau ir įkyrėjusio klausimo - sulaukėte 50-ties, ar tai jums reikšminga sukaktis, ar galvojate apie tai?" - paklausiau.

- Tiesą sakant, manęs niekas tokio klausimo, kaip aš jaučiuosi sulaukęs 50-ties, ir nepaklausė (šypsosi). Niekam nerūpi, nes visi, matote, intelektualai, sukakčių dabar jau nesureikšmina, pripratome būti niekam neįsipareigoję.

Viena vertus, nieko nėra reikšmingo, kita vertus, viskas šiame pasaulyje yra reikšminga. Ypač smulkmenos. Nors aišku, kiek ir kas reikšminga, priklauso nuo paties žmogaus. Ir dar, galbūt, reiktų skirti sąvokas „sureikšminti" ir „susireikšminti". Susireikšminę žmonės atrodo kvailokai.

Niekam nerūpi, nes visi, matote, intelektualai, sukakčių dabar jau nesureikšmina, pripratome būti niekam neįsipareigoję.

Kalbant apie sukaktį. Atsibudau tą rytą, tikėjausi, kad prasivers dangus ar bent jau žemė. Bet nieko. Kita vertus, pereinu jau į tam tikrą kitą lygį - kraujo tyrimai bus nemokami, prostatą patikrins.

Senatvė niekam nėra malonus dalykas, o tie skaičiai būtent su senatve ir susiję. Kvailas pasakymas „esi tokio amžiaus, kokio jautiesi". Jei taip sakai, mano galva, esi lyg koks šizofrenikas. Yra žmonių, kurie užsispyrę neigia senėjimą, tačiau man šis užsiėmimas neteikia jokio malonumo.
- Pirmą knygą „Iš ilgesio visa tai" išleidote būdamas 25-erių, kaip per prabėgusį laiką pasikeitė požiūris į aprašytus dalykus? Ar neatrodo tos eilės jau kaip kito žmogaus rašytos?
- Iš tiesų su tais savo parašytais tekstais labai ilgai gyveni: ruoši juos spaudai, redaguoji, skaitai, kad ir mylimajai lovoje (juokiasi), ir jie tampa tokie pažįstami, kad labai sunku juos vertinti.

Pavyzdžiui, kai žiūri į savo gimines, į motiną, į tėvą, juk niekada negalvoji - gražūs jie ar ne. Apie svetimą žmogų gali pagalvoti, koks bjaurus senis ar moteris, o apie savą niekada taip nepasakysi. Taip pripranti prie jo veido. Su sava kūryba yra tas pats.

Kalbant apie požiūrį, sakyčiau, kad turbūt niekas nepasikeitė. Viename interviu Woody Allenas būdamas, regis, 75-erių, sakė, kad jaučiasi lyg 14-os - nei tapo protingesnis, nei požiūris pasikeitė. Aš turbūt tam pritarčiau. Kas žmoguje yra autentiška, jam labai svarbu, veikiausiai, svarbu išlieka ir visą gyvenimą.

Kas žmoguje yra autentiška, jam labai svarbu, veikiausiai, svarbu išlieka ir visą gyvenimą.

Kita vertus, įdomu ir tai, kad neretai mes tik įsivaizduojame, jog tam tikri dalykai kitam žmogui yra svarbūs.

Štai tokių pokalbių su žurnalistais metu kažkur mintimis nuklysti, ką nors gero sugalvoji, pasakai, o jei dar kokį kartą vėliau pakartoji, visi ir sako - jam tai labai svarbu. O ilgainiui po to jau ir pats nebesupranti, tai iš tiesų buvo ar tik prasimanei.

Tačiau aš manau, kad tai visiškai natūralus ir žmogiškas dalykas. Žmogus juk yra visoks, jis nėra klišė, bet jomis mąstyti lengviau, todėl daugelis taip ir daro.
- Tai kas iš tiesų jums rūpi, apie ką rašo Sigitas Parulskis?
- Na, apibendrinti nėra lengva, esu išleidęs apie dvi dešimtis knygų... Plačiąja prasme apie žmogaus prigimtį. Apie sunkų darbą būti žmogumi, išlikti. Tiesą sakant, negalvoju ir nenoriu kalbėti, apie ką rašau. Tegul skaitytojas pats susidaro savo nuomonę. Tereikia perskaityti ir bus aišku.
- Kas labiausiai skatina jus rašyti? Pripratote ir kitaip jau negalite gyventi? Įkvėpimas? Tai tapo tiesiog darbu?
- Negaliu teigti, kad rašau todėl, kad turiu ką nors labai naujo ir niekam negirdėto pasakyti. Turbūt visi jūsų minėti dalykai susipina į vieną. Savo patirčiai surasti atitinkamą, asmeninį, originalų stilių - galbūt tai svarbiausia rašant. Patirtį turiu galvoje labai plačia prasme - net ir sapnai, ir svajonės yra mūsų patirtis, ir kartais netgi reikšmingesnė už visas kitas.

Aš neturiu atskirų - viešo, kūrybinio ir privataus - gyvenimų, jis man yra vienas.

Aišku, reikėtų paminėti ir tai, kad rašymas yra mano pragyvenimo šaltinis. Būna tikrai labai juodų dienų, kai viskas užknisa, kaip ir kiekvienas darbas, tačiau jeigu to nebūtų, negalėčiau nieko padaryti.

Vis dėlto, turiu pripažinti, kad esu, kaip sakoma, laimingas šunsnukis, kuriam pasisekė suderinti hobį su darbu.
- Neretai žmonės kritikuoja jūsų kūrybą dėl keiksmažodžių gausos joje. Nelaikote jų kalbos šiukšlėmis?
- Ne, nelaikau. Tekstai yra mano gyvenimo dalis, aš nevaidinu - jei keikiuosi gyvenime, keikiuosi ir tekste. Aš neturiu atskirų - viešo, kūrybinio ir privataus - gyvenimų, jis man yra vienas.

Galiausiai, nesakyčiau, kad tų keiksmažodžių yra tiek daug, nebent turima galvoje „Trys sekundės dangaus". Bet tai ir buvo specifinė literatūra, armija ir panašūs dalykai. O šiaip tikrai nematai tame nieko blogo. Man juokingas tas puritonizmas, dažniausiai jis būna veidmainiškas.

Tiesiog savus mes matome iš arčiau, galiausiai ir save aš geriausiai pažįstu kaip lietuvį.

- Susidarė įspūdis, kad savo komentaruose palyginti dažnai kritikuojate lietuvius. Ar manote, kad esame savotiškoje kryžkelėje?
- Man iš tikrųjų yra labai skaudu, kai žmonės kalba nesąmones, norėdami pažeminti tokius svarbius dalykus kaip nepriklausomybė, valstybė, laisvė, todėl aš juos ir kritikuoju.

Tačiau tikrai ne todėl, kad lietuviai būtų blogesni už kitas tautas, ne. Tiesiog savus mes matome iš arčiau, galiausiai ir save aš geriausiai pažįstu kaip lietuvį. Dažnai rašau iš savo patirties, nes ir pats turiu ydų, tačiau stengiuosi būti sąmoningas savo šalies pilietis. O sąmoningumas ir yra tai, kad problemą atpažįsti ir stengiesi ją taisyti, o ne jos nepripažinti visai.
- Ar, jūsų manymu, tas sąmoningumo trūkumas kiek susijęs su sovietinės okupacijos palikimu?
- Tiesa, kad daugelis mūsų bėdų susijusios su sovietiniu palikimu. Tie žmonės, kurie taip kalba ar galvoja, painioja du dalykus - grįžimą į jaunystę ir grįžimą į Rusiją. Jie pasiilgę jaunystės, bet nesupranta, kad grįžus, sakykime, į Rusijos imperijos sudėtį, jaunystė negrįš.
- Ar laikote save patriotu?
- Kas yra patriotas? Tėvynė juk irgi sunkiai apibrėžiama sąvoka. Žmonės kartais mėgsta personifikuoti tą tėvynę, sakyti aš ją labai myliu. Bet tėvynė ne motina. Ji yra viskas - ir žemė, ir žmonės, ir istorija, ir ekonomika, ir politika.

Žmonių yra visokių, istorijoje yra dalykų, kurių negali mėgti ir mylėti, ir pan. Todėl geriau būtų vengti ją personifikuoti, stengtis tėvynę vertinti racionaliai.

Kita vertus, man labai svarbu, kad ji yra, kad galiu iš jos išvykti ir sugrįžti. Kad yra vieta, kur galiu kurti savo namus, kur tai gali daryti ir man artimi žmonės, kad yra kalba, kuria galiu laisvai ir ką noriu kalbėti. Kadangi man tai svarbu, manau, esu patriotas.

Gal dar naiviai tikiuosi, kad nukreipsiu juos gerųjų jėgų pusėn, neleisiu nukrypti blogųjų link.

- Šiuo metu ne tik rašote, bet ir dėstote universitete. Jaučiate tam pašaukimą?
- Iš esmės man patinka dirbti su jaunais žmonėmis. Gal dar naiviai tikiuosi, kad nukreipsiu juos gerųjų jėgų pusėn, neleisiu nukrypti blogųjų link.
- Tai jūs vienas iš geriečių?
- Aš? Taip, aš jaučiuosi gerųjų jėgų atstovas (juokiasi).
- Kas dar jūsų komandoje?
- Albertas Camus, Witoldas Gombrowiczius, Johnas Maxwellas Coetzee... Sąrašą galima būtų tęsti ir tęsti. Ir pirmiausia kalbu apie literatūrą, ne apie asmenybes. Man nepatinka literatūra, kuri atskiria žmogaus „apačią" nuo „viršaus", kitaip tariant, kūną, instinktus, nuo dvasios, sielos. Ir su žmogumi, ir su prieš tai aptarta kalba yra taip pat - nėra švaraus ir nešvaraus žmogaus ar kalbos, ir jame, ir joje yra visko.
- Kartą kalbėdamas apie moteris esate pasakęs „mes (vyrai) per daug geros nuomonės apie jas", ar galima iš to daryti kokią nors išvadą apie jūsų požiūrį šiuo klausimu?
- Tai nėra požiūrio į moterį problema, sakyčiau, tai labiau yra santuokos problema. Nėra tokios santuokos, kurią žmonės įsivaizduodami idealizuoja.

Kaip įprasta, tarp svajonės ir realybės yra praraja. Du žmones sujungia toks labai elementarus dalykas kaip geismas, o po to jie tokiu nestabiliu pagrindu vienas kitam įsipareigoja amžinai kartu gyventi. Geismas išnyksta ir, jei tarp jų neatsiranda draugiški santykiai, viskas pakimba.

Du žmones sujungia toks labai elementarus dalykas kaip geismas, o po to jie tokiu nestabiliu pagrindu vienas kitam įsipareigoja amžinai kartu gyventi...

Jeigu aš būčiau vienintelis taip manantis, galėtumėte mesti į mane akmenį, bet pažiūrėkite, kiek daug skyrybų ir nelaimingų šeimų.

Būtent todėl aš apie šeimą nesu pačios geriausios nuomonės. O gal čia mano bėda.

Aš visada mėgau moteris, su kuriomis galima įdomiai pasikalbėti, bet su intelektualiomis moterimis sunku gyventi. Su moterimis be intelekto - apskritai neįmanoma. (juokiasi).
- Gražiausi prisiminimai - iš vaikystės, studijų laikų, iš kur?
- Tų prisiminimų ne tiek ir daug. Turiu gražius vaikus. Pamenu dar mažą Faustą.
- Turite du vaikus. Kaip sutariate su jais?
- Na, reikia pripažinti, kad motinų ir tėvų ryšys su vaikais skiriasi. Kaip sakė Jamesas Joyce'as, motinai nereikia galvoti, kas yra jos vaikas - jis yra jos dalis, o tėvas prie viso to prisidėjęs tik labai menkai.

Taigi, jam visuomenė, kultūra praneša, kad jis susijęs su savo vaiku, kad turi juo rūpintis, yra už jį atsakingas ir pan. Turiu galvoje, kad tėvo santykis labiau išorinis, formalus, o motinos - labiau vidinis, instinktyvus. Kad ir kaip būtų - o būna visko - labai džiaugiuosi, kad vaikai yra.
- Kokios aplinkos jums reikia rašymui? Ramybės, gamtos? Ar dabar rašote?
- Nemėgstu, negaliu dirbti gamtoje: paukščiai čirškia, vabalai čeža, o jeigu labai tylu, aš girdžiu net savo širdį plakant, ir tai mane erzina. Man patinka miestas, jo šurmulys.

Nepaisant to, man reikia ir ramybės. Labai išblaško visokiausios sąskaitos, ataskaitos, susitikimai, visokios buitinės problemos. Rašymas nėra darbas „tarp kitko", negali prisėsti prie stalo prabėgomis pusvalandžiui.

Jeigu rašai didesnį dalyką, reikia pasėdėt. O išblaško daug kas. Štai šiandien jau turbūt nieko neparašysiu (juokiasi). O šiuo metu rašau romaną apie šeimą. Daugiau kol kas nieko apie tai papasakoti negaliu.
Atsisveikinus šmėstelėjo dar viena susitikimo pradžios frazė „Nebijokite, Faustas yra draugiškas, visai kitaip nei jo šeimininkas". Išties, apie augintinį nemelavo, o apie save. Ne, veikiausiai blogai išgirdau frazę „Nebijokite, Faustas yra draugiškas, visai kaip jo šeimininkas".

# data[].attributes.attachment_link.title
Rašytojas Sigitas Parulskis: „Esu šunsnukis, kuriam pasisekė suderinti darbą ir hobį"

# data[].attributes.attachment_link.description
„Tik dabar pamačiau, kad iš nosies styro plaukas! Jeigu jis viso pokalbio metu... O košmaras. Sorry", - prabėgus dviem valandoms po tylios „Led Zeppelin" muzikos apgaubto pokalbio prie arbatos sms'u šmaikštavo S.Parulskis. S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

# data[].attributes.attachment_link.title
Žmogus ir gamta A. Baranausko "Anykščių Šilelyje" | Studijoms.lt

# data[].attributes.attachment_link.description
Sukurti "Anykščių Šilelį" paskatino daugelis aplinkybių. Tai ir protestas prieš lietuvių kalbos menkinimą, kurį teko A. Baranauskui girdėti per paskaitas Varnių kunigų seminarijoje, ir lenkų romantikų, ypač poemoje minimo A. Mickevičiaus skaitymas.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto „2007 metų knygos" titulo laimėtojas?

Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?
Dabar rašau romaną.

Gyveni iš rašymo. Ar tada netampa rašymas darbu, o kūryba - verslu?
Rašymas ir yra darbas. Ir, beje, sunkus, atsakingas, nors kartais malonus. Suprantu, sakydamas „kūryba - verslas" norite šventai pasipiktinti, esą kūryba negali būti vulgarizuojama pinigais. Atleiskite, bet juk ir teatras, ir kinas, ir dailė yra verslas. Kodėl literatūra turi būti išimtis? Jeigu Bažnyčia net iš tikėjimo, iš žmogaus baimės, mirties ir vilties daro pinigus?

Parulskio kelias į viešumą prasidėjo poezija, tačiau paskutiniu metu jos vis mažiau, o daugiau eseistikos? Kodėl?
Senstu.

Parulskis ne tik rašytojas, bet ir vertėjas. Geriau už tai moka negu už rašymą? Išversti paprasčiau negu kažką sukurti? Jeigu Charmso „Nutikimus", išverstus Parulskio, išverstum atgal į rusų kalbą, gautųsi kažkas panašaus į Charmsą, ar labiau panašu į Parulskį? Kaip atsirenki, ką versti? Ką manai apie verstinių knygų skaitymą, jeigu yra galimybė skaityt originalą?
Verčiu labai mažai, atsitiktinai, tiktai tuomet, kai užsako leidyklos. Moka už tai ne itin daug, tačiau versti, be abejo, lengviau nei rašyti originalų kūrinį. Romanui sugaišti daugybę laiko, išversti knygą, ypač nesudėtingą detektyvą, įmanoma per porą mėnesių. Originalas visuomet skiriasi nuo vertimo, kuris iš jų geresnis? Kartais būna, kad vertimas skamba geriau. Nelygu koks tekstas, nelygu, koks skaitytojas.
Charmsą išversti „atgal" į rusų kalbą būtų įdomus eksperimentas, tačiau aš tuo jau neužsiimsiu. Ir nemanau, kad tai turėtų nors kiek prasmės.

Versti knygas verta, nes kalba nėra tik informacijos perdavimo priemonė, ne tik komunikacijos instrumentas, tai mąstymo dalis, mentaliteto, tautos identiteto dalis. Vokiečių modernistas G. Bennas (Gottfried Benn) yra sakęs, kad kalba yra tautos falas, ji išauga tiesiai iš tautos kamieno. Todėl sava kalba perteikti kitos tautos patirtį, laiko, erdvės, papročių, žmogaus psichologijos ir kt. suvokimą yra labai svarbu. Kalba apvaisina būtį. Žinoma, verčiant visuomet kažkas nubyra, kažkas atsiranda. Idealiai išversti neįmanoma. Kita vertus, ar mes kalbėdamiesi su kitu žmogumi, iš tiesų sužinome visą tiesą, kas jis yra? Netgi kasdienė kalba yra tam tikras vertimas, mes, gaudami informaciją iš pašnekovo verčiame ją savaip, į savo kalbą, pagal savo poreikius, išsilavinimą, prigimtį, pasaulėjautą etc.

Esi mano mėgiamiausias gyvas Lietuvos rašytojas. Gyvas, nes Kunčinas jau amžinatilsis. Matai sau konkurentų Lietuvos grafomanų tarpe? Kokius Lietuvos literatūros atstovus laikai vertus vadintis rašytojais iš didžiosios „R" (poezijos ir prozos)?
Nemanau, kad į rašytojus reikia žiūrėti kaip į boksininkus, kurie daužo knygomis vienas kitam snukį ir pagaliau nugali. Skaitytojų labai daug, jų skoniai skirtingi ir panašiai, todėl rašytojų yra ir turi būti pačių įvairiausių, ir negali būti vieno geriausio. Jis paprasčiausiai negalėtų patenkinti tokios skonio įvairovės ir prirašyti knygų visiems skaitytojams. VISIEMS, suprantate, ką sakau?

Ir dalinti vietų ar medalių rašytojams aš neketinu.

Tavo laikysena, išvaizda, net rašymas turi militaristinio stiliaus bruožų. Rodos žodžiai ne parašyti, o iššaudyti su neapykanta. Perfrazuojant J. Fowleso herojų iš „Juodmedžio bokšto": Nemoki neapkęsti - negali mylėti. Nemoki mylėti - negali rašyti". Kiek tai tinka pačio rašymo procesui? Bendrai, kaip vyksta pats rašymo procesas? Aplinka, fonas, maistas, gal po ranka svaigalai ir cigaretės...?
Nežinau, iš kur atsirado toks keistas apibūdinimas, siejamas su manimi - „militaristinis stilius". Aš nemėgstu militaristų, ir savo stiliaus niekada su juo netapatinau. Ir žodis „neapykanta" mano kūrybai visiškai netaikytinas. Gali būti, kad dėl to kaltas romanas „Trys sekundės dangaus", bet tai etikečių klijuotojų, o ne mano problema.

Rašau prie stalo, ne virtuvėje, todėl maisto po ranka nėra. Rūkyti mečiau prieš keletą metų, o svaiginuosi labai senoviškai - laukiu įkvėpimo ir kai jis ateina, rašau, rašau, rašau, kol riešai įskausta.

Lietuviškai literatūrai atgrasumą įgijau vidurinėje, ir dabar, kad paimčiau į rankas kažką lietuviško, kainuoja nemažai pastangų. Ar nėra tai netinkamų mokymo programų įtaka? Ar būtina tūlam lietuviui perskaityti Donelaitį, Žemaitę ir Biliūną?
Manau, kad mūsų mokytojai labai prastai dėsto literatūrą. Galima įdomiai pasakoti ir apie Donelaitį, ir Žemaitę. Tiesiog juos reiktų įjungti į pasaulinį kontekstą, kalbėti apie juos šiuolaikiška kalba. Nesidomiu mokyklos programomis, bet ne programos skatina mąstymą, o žmonės, mokytojai. Tikrai talentingų mokytojų visą laiką trūksta.

Tikiu, kad blogiau už Pogrebnojaus poeziją nebus, o ar skaitėte ką nors iš Dano Browno, ar Paulo Coelho? Ką manai apie tokią literatūrą?
Skaičiau ir Browną (Dan Brown), ir Coelho (Paulo Coelho). Greituoju skaitymu, kad žinočiau, ką tai reiškia. Man tokia literatūra nepatinka. Bet tai skonio dalykas.

Rašytojai skundžiasi, kad maža Lietuvos rinka, maži honorarai. Galvoju, jeigu gerai moka užsienio kalbą, kodėl nerašo lietuviai kitomis kalbomis ir nebando prasimušti svetur? Ar atsakymas čia, kad niekas svetur tokio šlamšto neskaitys, ar yra kitų priežasčių? Rašytojas S.T. Kondrotas yra pareiškęs, kad Lietuvių kalba netinkama rašyti gerą literatūrą. Ar sutinki su tuo? Ko stinga lietuvių kalbai ir kuri kalba tuomet literatūrai ar filosofijai yra pati tinkamiausia? Pačio kūryba išversta į kitas kalbas. Kas tau iš to?
Jeigu nori rašyti kita kalba ir būti spausdinamas kitoje valstybėje, turi gyventi toje valstybėje, būti jos piliečiu, patekti į kritikų, leidėjų akiratį ir panašiai. Niekam nereikalingi priklydę rašytojai. Savų užtenka. Ir tai ne literatūros kokybės problema. Ne kalbos problema. Išversti nėra sunku bet kurį lietuvių rašytoją, ypač prozą. Maža tautelė niekam nėra įdomi. Mes priklausome Rytų Europos regionui ir turime konkuruoti su tokiomis didelėmis tautomis kaip Lenkija, Ukraina, Baltarusija, Rusija ir panašiai.

Lietuvių kalba tinkama gerai literatūrai, esu tikras. Žinoma, ji kiek per daug archaiška, per daug konkreti, neatitrūkusi nuo žemės - vokiečių ar anglų kalbos daug abstraktesnės. Be to, mūsų literatūrinės kalbos tradicija daug trumpesnė nei didžiųjų europiečių.

Kovo mėnesį į Vilnių atvažiuos režisierius italas - jis perskaitė romaną „Trys sekundės dangaus" itališkai ir nori kurti filmą pagal jį. Nežinau, ar tai kokia nors nauda, bet įdomu.

Lietuvos leidyklos verčia savo skaitytojus užsiimti literatūrine gerontofilija: vertimai (jei tai ne „Haris Poteris") vėluoja ne vienerius metus. Geriausias to pavyzdys S. Becketto trilogijos vertimas bei tai, kad iki šiol lietuviškai neturime suomių nobelisto F. E. Sillanpaa darbų. Gelbsti tai, kad dauguma dar moka rusiškai, bet ta karta jau grimzta į kapines. Ar tai nėra pagrindinis barjeras, kodėl mes niekad nepasivysim kitų šalių literatūrinio išsilavinimo lygio?
Penkiasdešimties metų okupacija - realus faktas, o ne politikų prasimanymas. Šis laikotarpis tikrai stipriai prisidėjo prie mūsų visuomenės išprusimo lygio.

Ar manai, kad Lietuva kultūros atžvilgiu vis dar yra didelė provincija? Kalbu ne vien tik apie literatūrą, labiau apie visą šalies mentalitetą.
Provincija - daugialypė sąvoka. Labiausiai Lietuvoje pasigendu tikro domesio. Viskas velniškai paviršutiniška.

Lietuvos politikieriai paskelbė „akropolinę" akciją, kad šie metai - skaitymo metai. Kiek iš to bus naudos? O gal jau yra? Ir tuo pačiu rekomenduok žmonėms, ką nors vertingo paskaityti. Ar daug skaitai? Naujausi atradimai literatūroje?..
Tai, kad žmonės skatinami skaityti, nėra blogai. Kiek naudos? O kiek naudos, kai žmonės skatinami neteršti, laikytis eismo taisyklių, įstatymų ir panašiai? Visuomenė turi kaip nors gyventi, todėl rengia akcijas, kuria papročius, konvenciją, kad žmonės kažkokiu būdu galėtų ištverti kartu nepjaudami vieni kitų. Pastaruoju metu skaitau mažiau nei norėčiau, o tai, ką skaitau, tebūnie mano asmeninis reikalas.

Parulskį galima laikyti vienu iš šiuolaikinės lietuvių dramaturgijos pradininkų. Nuo ko prasidėjo draugystė su teatru? Kuo tau įdomus pjesių rašymas teatrui? Tavo santykis su teatru: kas paskutiniu metu tave nustebino tiek gerąja, tiek blogąja prasme; ar Lietuvai reikia dar „Urvinio vaiko"?
Šiandien apie teatrą nenoriu kalbėti.

Mano manymu, viena iš geriausių tavo pjesių „Nesibaigianti vienatvė dviese" (apie tarp vyro ir moters sklandančią neįveikiamą prarają, neišvengiamą vienišumą) iki šiol nėra pristatyta sostinės ar kitų didžiųjų miestų scenai. Kaip manai kodėl?
„Nesibaigiančią vienatvę..." pastatė Alytaus teatras, vadinasi, ji neliko tik popieriuje. O dėl kitų aplinkybių - matyt, ir pjesės turi savo likimą.

Papasakok apie kovos su tuštybe būdus, ar ją įmanoma įveikti?
Nekovoju su tuštybe, nes turiu jos tiek, kiek reikia - truputis ydų visuomet paįvairina mūsų kasdienybę.

Aš iš prigimties esu blogas žmogus, ir skaitydamas Parulskio kūryba jaučiu kažkokį sielų bendrumą. Iš kur tas blogis pas Jumis? Ar tiki Z.Froidu, kuris teigia, kad visų mūsų dabartinių problemų šaknys glūdi vaikystėje. Ar tau galioja ši taisyklė? Kaip tavo tėvai susitaikė su tokia „baisia" literatūrine kalba, stiliumi? Kaip jie priima ir vertina tavo kūrybą?
Aš nesu blogas žmogus, ir mano kūryba nieko bendro su blogiu neturi. Ir mano kūrinių kalba ne baisi. Žmonių, taip sakančių apie mano kūrybą, literatūros suvokimas labai šabloniškas, schematiškas ir lėkštas. Tai, kad mano kūriniuose yra žodžių, atspindinčių realų laiką ir realią erdvę, kurioje visi stumdomės, nėra „kalbos baisumo" problema. Gal reiktų pagalvoti apie priežastis.

Dar 1990 m. eilėraštyje „Nesugaunamas paukštis" skambėjo tokios eilutės : „mašina kuri veža negyvus/ paukščius/ dažnai pasiklysta rūke/ sugenda/ o kai trenkiasi į pakelės medį/ arba apsivožia/negyvi paukščiai pavirsta/ negyvom/ vištom". Ar jau tada paukščių gripas buvo žinomas, ar čia išsipildžiusi pranašystė?
Dėl eilėraščio „Nesugaunamas paukštis" ... Tai tam tikras idealistinis, netgi kiek romantiškas požiūris į kūrybą apskritai. Anuomet laikiausi nuomonės, jog poezija nepasakoma žodžiais, tikra, grynoji poezija, gal net ne poezija, o dvasia yra neuždaroma į jokią formą. Virtusi žodžiais, ji miršta. Iš esmės, ir ligi šiol mano nuomonė išliko panaši. Sunku pasakyti tikrai subtilius, gilius, esminius dalykus - kad žodžiai nebūtų banalūs, ir kad būtų labai įtaigūs.

Mane kaip melomaną domina, kokia muzika formavo tavo pasaulėvaizdį? Kokia gyveni šiandien? Ar daug muzikos tavo gyvenime?
Nesu muzikantas, todėl muzika neformavo mano pasaulėvaizdžio, nebent prisidėjo prie jo architektūros keletu detalių. Augau provincijoj, tuo metu tarybinės estrados žvaigždė buvo Stasys Povilaitis, o socialistinio lagerio žvaigždė - čekoslovakas Karelas Gotas (Karel Gott). Šiaip klausėmės įvairiausios muzikos, - ir Slade, ir Nazareth, ir ABBA. Turėjau KISS nuotraukų, - man imponavo jų makiažas, - buvau įsirašęs grupės diską „Alive II", jeigu atmintis nemeluoja, ir Queen, ir panašiai, žodžiu, kratinys. Melomanas niekad nebuvau.

Dabar dažniausiai klausausi bliuzo, dažnai įsijungiu radio stotį Relax FM, kartais apsilankau operoje.

Kinas. Kiek jo tavo gyvenime? Kokio? Turi mėgiamą (-us) filmą, kurį gali žiūrėti daug kartų?
Kinas per TV, ir kinas kino teatre - skirtingos sąvokos, todėl net nežinau, kiek to tikrojo kino mano gyvenime. Kai nieko kito negaliu daryti - žiūriu TV. Bet ten ne kinas, o tik šiaip - judantys paveikslėliai. Iš studijų laikų stipriausias įspūdis - Tarkovskis, Fellinis. Daug sykių galiu žiūrėti tik W. Aleną ( Woody Allen), pavyzdžiui, jo filmą „Išnarstytas Haris" („Deconstructing Harry").

Nori gaut „Nobelį"? Kaip, tavo manymu, skambėtų ta eilutė „skiriama už ..."?
Nenoriu Nobelio, nes neturiu už ką. Jau minėjau, mano tuštybė neperžengia padorumo ribų.

Šiandien visos Lietuvos „žvaigždės" dainuoja dešimtukuose ir aistringai šoka. Net Erlickas ėmėsi to blūdo. O Kada Parulskio eilė?
Neketinu nei dainuoti, nei šokti. Nebent būtų surengtos ieties mėtymo varžybos, - gal ir sudalyvaučiau jaunystės atminimui.

Mamontovas kažkada sudarė sąrašą klausimų, kurių pasigenda interviu metu. Ar turi panašių klausimų? Klausimas, kurio niekas dar neklausė, ir atsakymas į jį.
Mane ima kankinti nuojauta, kad niekas neskaito mano kūrinių, nes niekad nesulaukiu klausimų, susijusių su tekstais.

# data[].attributes.attachment_link.title
G. interviu: Sigito Parulskio tuštybės ribos.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto '2007 metų knygos' titulo laimėtojas? Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?

# data[].attributes.attachment_link.title
Padėkime augti (2013-10-05) Pokalbis su vaikiškų knygų autore Lina Žutaute

# data[].attributes.attachment_link.description
Laidoje „Padėkime augti" pokalbis su geriausios 2010-ųjų metų knygos jauniausiems skaitytojams autore Lina Žutaute. Jos parašytas ir iliustruotas knygas „Kakė Makė ir „Netvarkos nykštukas" žino dauguma Lietuvos vaikų ir jų tėvelių. „Mano didžiausias kūrybos įkvėpimo šaltinis -- sūnus Karolis. Knygas kūriau taip, kad jos atsakyt ų į jam rūpimus klausimus ir plėstų fantaziją,", -- laidoje pasakos vaikiškų knygų autorė.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto „2007 metų knygos" titulo laimėtojas?

Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?
Dabar rašau romaną.

Gyveni iš rašymo. Ar tada netampa rašymas darbu, o kūryba - verslu?
Rašymas ir yra darbas. Ir, beje, sunkus, atsakingas, nors kartais malonus. Suprantu, sakydamas „kūryba - verslas" norite šventai pasipiktinti, esą kūryba negali būti vulgarizuojama pinigais. Atleiskite, bet juk ir teatras, ir kinas, ir dailė yra verslas. Kodėl literatūra turi būti išimtis? Jeigu Bažnyčia net iš tikėjimo, iš žmogaus baimės, mirties ir vilties daro pinigus?

Parulskio kelias į viešumą prasidėjo poezija, tačiau paskutiniu metu jos vis mažiau, o daugiau eseistikos? Kodėl?
Senstu.

Parulskis ne tik rašytojas, bet ir vertėjas. Geriau už tai moka negu už rašymą? Išversti paprasčiau negu kažką sukurti? Jeigu Charmso „Nutikimus", išverstus Parulskio, išverstum atgal į rusų kalbą, gautųsi kažkas panašaus į Charmsą, ar labiau panašu į Parulskį? Kaip atsirenki, ką versti? Ką manai apie verstinių knygų skaitymą, jeigu yra galimybė skaityt originalą?
Verčiu labai mažai, atsitiktinai, tiktai tuomet, kai užsako leidyklos. Moka už tai ne itin daug, tačiau versti, be abejo, lengviau nei rašyti originalų kūrinį. Romanui sugaišti daugybę laiko, išversti knygą, ypač nesudėtingą detektyvą, įmanoma per porą mėnesių. Originalas visuomet skiriasi nuo vertimo, kuris iš jų geresnis? Kartais būna, kad vertimas skamba geriau. Nelygu koks tekstas, nelygu, koks skaitytojas.
Charmsą išversti „atgal" į rusų kalbą būtų įdomus eksperimentas, tačiau aš tuo jau neužsiimsiu. Ir nemanau, kad tai turėtų nors kiek prasmės.

Versti knygas verta, nes kalba nėra tik informacijos perdavimo priemonė, ne tik komunikacijos instrumentas, tai mąstymo dalis, mentaliteto, tautos identiteto dalis. Vokiečių modernistas G. Bennas (Gottfried Benn) yra sakęs, kad kalba yra tautos falas, ji išauga tiesiai iš tautos kamieno. Todėl sava kalba perteikti kitos tautos patirtį, laiko, erdvės, papročių, žmogaus psichologijos ir kt. suvokimą yra labai svarbu. Kalba apvaisina būtį. Žinoma, verčiant visuomet kažkas nubyra, kažkas atsiranda. Idealiai išversti neįmanoma. Kita vertus, ar mes kalbėdamiesi su kitu žmogumi, iš tiesų sužinome visą tiesą, kas jis yra? Netgi kasdienė kalba yra tam tikras vertimas, mes, gaudami informaciją iš pašnekovo verčiame ją savaip, į savo kalbą, pagal savo poreikius, išsilavinimą, prigimtį, pasaulėjautą etc.

Esi mano mėgiamiausias gyvas Lietuvos rašytojas. Gyvas, nes Kunčinas jau amžinatilsis. Matai sau konkurentų Lietuvos grafomanų tarpe? Kokius Lietuvos literatūros atstovus laikai vertus vadintis rašytojais iš didžiosios „R" (poezijos ir prozos)?
Nemanau, kad į rašytojus reikia žiūrėti kaip į boksininkus, kurie daužo knygomis vienas kitam snukį ir pagaliau nugali. Skaitytojų labai daug, jų skoniai skirtingi ir panašiai, todėl rašytojų yra ir turi būti pačių įvairiausių, ir negali būti vieno geriausio. Jis paprasčiausiai negalėtų patenkinti tokios skonio įvairovės ir prirašyti knygų visiems skaitytojams. VISIEMS, suprantate, ką sakau?

Ir dalinti vietų ar medalių rašytojams aš neketinu.

Tavo laikysena, išvaizda, net rašymas turi militaristinio stiliaus bruožų. Rodos žodžiai ne parašyti, o iššaudyti su neapykanta. Perfrazuojant J. Fowleso herojų iš „Juodmedžio bokšto": Nemoki neapkęsti - negali mylėti. Nemoki mylėti - negali rašyti". Kiek tai tinka pačio rašymo procesui? Bendrai, kaip vyksta pats rašymo procesas? Aplinka, fonas, maistas, gal po ranka svaigalai ir cigaretės...?
Nežinau, iš kur atsirado toks keistas apibūdinimas, siejamas su manimi - „militaristinis stilius". Aš nemėgstu militaristų, ir savo stiliaus niekada su juo netapatinau. Ir žodis „neapykanta" mano kūrybai visiškai netaikytinas. Gali būti, kad dėl to kaltas romanas „Trys sekundės dangaus", bet tai etikečių klijuotojų, o ne mano problema.

Rašau prie stalo, ne virtuvėje, todėl maisto po ranka nėra. Rūkyti mečiau prieš keletą metų, o svaiginuosi labai senoviškai - laukiu įkvėpimo ir kai jis ateina, rašau, rašau, rašau, kol riešai įskausta.

Lietuviškai literatūrai atgrasumą įgijau vidurinėje, ir dabar, kad paimčiau į rankas kažką lietuviško, kainuoja nemažai pastangų. Ar nėra tai netinkamų mokymo programų įtaka? Ar būtina tūlam lietuviui perskaityti Donelaitį, Žemaitę ir Biliūną?
Manau, kad mūsų mokytojai labai prastai dėsto literatūrą. Galima įdomiai pasakoti ir apie Donelaitį, ir Žemaitę. Tiesiog juos reiktų įjungti į pasaulinį kontekstą, kalbėti apie juos šiuolaikiška kalba. Nesidomiu mokyklos programomis, bet ne programos skatina mąstymą, o žmonės, mokytojai. Tikrai talentingų mokytojų visą laiką trūksta.

Tikiu, kad blogiau už Pogrebnojaus poeziją nebus, o ar skaitėte ką nors iš Dano Browno, ar Paulo Coelho? Ką manai apie tokią literatūrą?
Skaičiau ir Browną (Dan Brown), ir Coelho (Paulo Coelho). Greituoju skaitymu, kad žinočiau, ką tai reiškia. Man tokia literatūra nepatinka. Bet tai skonio dalykas.

Rašytojai skundžiasi, kad maža Lietuvos rinka, maži honorarai. Galvoju, jeigu gerai moka užsienio kalbą, kodėl nerašo lietuviai kitomis kalbomis ir nebando prasimušti svetur? Ar atsakymas čia, kad niekas svetur tokio šlamšto neskaitys, ar yra kitų priežasčių? Rašytojas S.T. Kondrotas yra pareiškęs, kad Lietuvių kalba netinkama rašyti gerą literatūrą. Ar sutinki su tuo? Ko stinga lietuvių kalbai ir kuri kalba tuomet literatūrai ar filosofijai yra pati tinkamiausia? Pačio kūryba išversta į kitas kalbas. Kas tau iš to?
Jeigu nori rašyti kita kalba ir būti spausdinamas kitoje valstybėje, turi gyventi toje valstybėje, būti jos piliečiu, patekti į kritikų, leidėjų akiratį ir panašiai. Niekam nereikalingi priklydę rašytojai. Savų užtenka. Ir tai ne literatūros kokybės problema. Ne kalbos problema. Išversti nėra sunku bet kurį lietuvių rašytoją, ypač prozą. Maža tautelė niekam nėra įdomi. Mes priklausome Rytų Europos regionui ir turime konkuruoti su tokiomis didelėmis tautomis kaip Lenkija, Ukraina, Baltarusija, Rusija ir panašiai.

Lietuvių kalba tinkama gerai literatūrai, esu tikras. Žinoma, ji kiek per daug archaiška, per daug konkreti, neatitrūkusi nuo žemės - vokiečių ar anglų kalbos daug abstraktesnės. Be to, mūsų literatūrinės kalbos tradicija daug trumpesnė nei didžiųjų europiečių.

Kovo mėnesį į Vilnių atvažiuos režisierius italas - jis perskaitė romaną „Trys sekundės dangaus" itališkai ir nori kurti filmą pagal jį. Nežinau, ar tai kokia nors nauda, bet įdomu.

Lietuvos leidyklos verčia savo skaitytojus užsiimti literatūrine gerontofilija: vertimai (jei tai ne „Haris Poteris") vėluoja ne vienerius metus. Geriausias to pavyzdys S. Becketto trilogijos vertimas bei tai, kad iki šiol lietuviškai neturime suomių nobelisto F. E. Sillanpaa darbų. Gelbsti tai, kad dauguma dar moka rusiškai, bet ta karta jau grimzta į kapines. Ar tai nėra pagrindinis barjeras, kodėl mes niekad nepasivysim kitų šalių literatūrinio išsilavinimo lygio?
Penkiasdešimties metų okupacija - realus faktas, o ne politikų prasimanymas. Šis laikotarpis tikrai stipriai prisidėjo prie mūsų visuomenės išprusimo lygio.

Ar manai, kad Lietuva kultūros atžvilgiu vis dar yra didelė provincija? Kalbu ne vien tik apie literatūrą, labiau apie visą šalies mentalitetą.
Provincija - daugialypė sąvoka. Labiausiai Lietuvoje pasigendu tikro domesio. Viskas velniškai paviršutiniška.

Lietuvos politikieriai paskelbė „akropolinę" akciją, kad šie metai - skaitymo metai. Kiek iš to bus naudos? O gal jau yra? Ir tuo pačiu rekomenduok žmonėms, ką nors vertingo paskaityti. Ar daug skaitai? Naujausi atradimai literatūroje?..
Tai, kad žmonės skatinami skaityti, nėra blogai. Kiek naudos? O kiek naudos, kai žmonės skatinami neteršti, laikytis eismo taisyklių, įstatymų ir panašiai? Visuomenė turi kaip nors gyventi, todėl rengia akcijas, kuria papročius, konvenciją, kad žmonės kažkokiu būdu galėtų ištverti kartu nepjaudami vieni kitų. Pastaruoju metu skaitau mažiau nei norėčiau, o tai, ką skaitau, tebūnie mano asmeninis reikalas.

Parulskį galima laikyti vienu iš šiuolaikinės lietuvių dramaturgijos pradininkų. Nuo ko prasidėjo draugystė su teatru? Kuo tau įdomus pjesių rašymas teatrui? Tavo santykis su teatru: kas paskutiniu metu tave nustebino tiek gerąja, tiek blogąja prasme; ar Lietuvai reikia dar „Urvinio vaiko"?
Šiandien apie teatrą nenoriu kalbėti.

Mano manymu, viena iš geriausių tavo pjesių „Nesibaigianti vienatvė dviese" (apie tarp vyro ir moters sklandančią neįveikiamą prarają, neišvengiamą vienišumą) iki šiol nėra pristatyta sostinės ar kitų didžiųjų miestų scenai. Kaip manai kodėl?
„Nesibaigiančią vienatvę..." pastatė Alytaus teatras, vadinasi, ji neliko tik popieriuje. O dėl kitų aplinkybių - matyt, ir pjesės turi savo likimą.

Papasakok apie kovos su tuštybe būdus, ar ją įmanoma įveikti?
Nekovoju su tuštybe, nes turiu jos tiek, kiek reikia - truputis ydų visuomet paįvairina mūsų kasdienybę.

Aš iš prigimties esu blogas žmogus, ir skaitydamas Parulskio kūryba jaučiu kažkokį sielų bendrumą. Iš kur tas blogis pas Jumis? Ar tiki Z.Froidu, kuris teigia, kad visų mūsų dabartinių problemų šaknys glūdi vaikystėje. Ar tau galioja ši taisyklė? Kaip tavo tėvai susitaikė su tokia „baisia" literatūrine kalba, stiliumi? Kaip jie priima ir vertina tavo kūrybą?
Aš nesu blogas žmogus, ir mano kūryba nieko bendro su blogiu neturi. Ir mano kūrinių kalba ne baisi. Žmonių, taip sakančių apie mano kūrybą, literatūros suvokimas labai šabloniškas, schematiškas ir lėkštas. Tai, kad mano kūriniuose yra žodžių, atspindinčių realų laiką ir realią erdvę, kurioje visi stumdomės, nėra „kalbos baisumo" problema. Gal reiktų pagalvoti apie priežastis.

Dar 1990 m. eilėraštyje „Nesugaunamas paukštis" skambėjo tokios eilutės : „mašina kuri veža negyvus/ paukščius/ dažnai pasiklysta rūke/ sugenda/ o kai trenkiasi į pakelės medį/ arba apsivožia/negyvi paukščiai pavirsta/ negyvom/ vištom". Ar jau tada paukščių gripas buvo žinomas, ar čia išsipildžiusi pranašystė?
Dėl eilėraščio „Nesugaunamas paukštis" ... Tai tam tikras idealistinis, netgi kiek romantiškas požiūris į kūrybą apskritai. Anuomet laikiausi nuomonės, jog poezija nepasakoma žodžiais, tikra, grynoji poezija, gal net ne poezija, o dvasia yra neuždaroma į jokią formą. Virtusi žodžiais, ji miršta. Iš esmės, ir ligi šiol mano nuomonė išliko panaši. Sunku pasakyti tikrai subtilius, gilius, esminius dalykus - kad žodžiai nebūtų banalūs, ir kad būtų labai įtaigūs.

Mane kaip melomaną domina, kokia muzika formavo tavo pasaulėvaizdį? Kokia gyveni šiandien? Ar daug muzikos tavo gyvenime?
Nesu muzikantas, todėl muzika neformavo mano pasaulėvaizdžio, nebent prisidėjo prie jo architektūros keletu detalių. Augau provincijoj, tuo metu tarybinės estrados žvaigždė buvo Stasys Povilaitis, o socialistinio lagerio žvaigždė - čekoslovakas Karelas Gotas (Karel Gott). Šiaip klausėmės įvairiausios muzikos, - ir Slade, ir Nazareth, ir ABBA. Turėjau KISS nuotraukų, - man imponavo jų makiažas, - buvau įsirašęs grupės diską „Alive II", jeigu atmintis nemeluoja, ir Queen, ir panašiai, žodžiu, kratinys. Melomanas niekad nebuvau.

Dabar dažniausiai klausausi bliuzo, dažnai įsijungiu radio stotį Relax FM, kartais apsilankau operoje.

Kinas. Kiek jo tavo gyvenime? Kokio? Turi mėgiamą (-us) filmą, kurį gali žiūrėti daug kartų?
Kinas per TV, ir kinas kino teatre - skirtingos sąvokos, todėl net nežinau, kiek to tikrojo kino mano gyvenime. Kai nieko kito negaliu daryti - žiūriu TV. Bet ten ne kinas, o tik šiaip - judantys paveikslėliai. Iš studijų laikų stipriausias įspūdis - Tarkovskis, Fellinis. Daug sykių galiu žiūrėti tik W. Aleną ( Woody Allen), pavyzdžiui, jo filmą „Išnarstytas Haris" („Deconstructing Harry").

Nori gaut „Nobelį"? Kaip, tavo manymu, skambėtų ta eilutė „skiriama už ..."?
Nenoriu Nobelio, nes neturiu už ką. Jau minėjau, mano tuštybė neperžengia padorumo ribų.

Šiandien visos Lietuvos „žvaigždės" dainuoja dešimtukuose ir aistringai šoka. Net Erlickas ėmėsi to blūdo. O Kada Parulskio eilė?
Neketinu nei dainuoti, nei šokti. Nebent būtų surengtos ieties mėtymo varžybos, - gal ir sudalyvaučiau jaunystės atminimui.

Mamontovas kažkada sudarė sąrašą klausimų, kurių pasigenda interviu metu. Ar turi panašių klausimų? Klausimas, kurio niekas dar neklausė, ir atsakymas į jį.
Mane ima kankinti nuojauta, kad niekas neskaito mano kūrinių, nes niekad nesulaukiu klausimų, susijusių su tekstais.

# data[].attributes.attachment_link.title
G. interviu: Sigito Parulskio tuštybės ribos.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto '2007 metų knygos' titulo laimėtojas? Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto „2007 metų knygos" titulo laimėtojas?

Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?
Dabar rašau romaną.

Gyveni iš rašymo. Ar tada netampa rašymas darbu, o kūryba - verslu?
Rašymas ir yra darbas. Ir, beje, sunkus, atsakingas, nors kartais malonus. Suprantu, sakydamas „kūryba - verslas" norite šventai pasipiktinti, esą kūryba negali būti vulgarizuojama pinigais. Atleiskite, bet juk ir teatras, ir kinas, ir dailė yra verslas. Kodėl literatūra turi būti išimtis? Jeigu Bažnyčia net iš tikėjimo, iš žmogaus baimės, mirties ir vilties daro pinigus?

Parulskio kelias į viešumą prasidėjo poezija, tačiau paskutiniu metu jos vis mažiau, o daugiau eseistikos? Kodėl?
Senstu.

Parulskis ne tik rašytojas, bet ir vertėjas. Geriau už tai moka negu už rašymą? Išversti paprasčiau negu kažką sukurti? Jeigu Charmso „Nutikimus", išverstus Parulskio, išverstum atgal į rusų kalbą, gautųsi kažkas panašaus į Charmsą, ar labiau panašu į Parulskį? Kaip atsirenki, ką versti? Ką manai apie verstinių knygų skaitymą, jeigu yra galimybė skaityt originalą?
Verčiu labai mažai, atsitiktinai, tiktai tuomet, kai užsako leidyklos. Moka už tai ne itin daug, tačiau versti, be abejo, lengviau nei rašyti originalų kūrinį. Romanui sugaišti daugybę laiko, išversti knygą, ypač nesudėtingą detektyvą, įmanoma per porą mėnesių. Originalas visuomet skiriasi nuo vertimo, kuris iš jų geresnis? Kartais būna, kad vertimas skamba geriau. Nelygu koks tekstas, nelygu, koks skaitytojas.
Charmsą išversti „atgal" į rusų kalbą būtų įdomus eksperimentas, tačiau aš tuo jau neužsiimsiu. Ir nemanau, kad tai turėtų nors kiek prasmės.

Versti knygas verta, nes kalba nėra tik informacijos perdavimo priemonė, ne tik komunikacijos instrumentas, tai mąstymo dalis, mentaliteto, tautos identiteto dalis. Vokiečių modernistas G. Bennas (Gottfried Benn) yra sakęs, kad kalba yra tautos falas, ji išauga tiesiai iš tautos kamieno. Todėl sava kalba perteikti kitos tautos patirtį, laiko, erdvės, papročių, žmogaus psichologijos ir kt. suvokimą yra labai svarbu. Kalba apvaisina būtį. Žinoma, verčiant visuomet kažkas nubyra, kažkas atsiranda. Idealiai išversti neįmanoma. Kita vertus, ar mes kalbėdamiesi su kitu žmogumi, iš tiesų sužinome visą tiesą, kas jis yra? Netgi kasdienė kalba yra tam tikras vertimas, mes, gaudami informaciją iš pašnekovo verčiame ją savaip, į savo kalbą, pagal savo poreikius, išsilavinimą, prigimtį, pasaulėjautą etc.

Esi mano mėgiamiausias gyvas Lietuvos rašytojas. Gyvas, nes Kunčinas jau amžinatilsis. Matai sau konkurentų Lietuvos grafomanų tarpe? Kokius Lietuvos literatūros atstovus laikai vertus vadintis rašytojais iš didžiosios „R" (poezijos ir prozos)?
Nemanau, kad į rašytojus reikia žiūrėti kaip į boksininkus, kurie daužo knygomis vienas kitam snukį ir pagaliau nugali. Skaitytojų labai daug, jų skoniai skirtingi ir panašiai, todėl rašytojų yra ir turi būti pačių įvairiausių, ir negali būti vieno geriausio. Jis paprasčiausiai negalėtų patenkinti tokios skonio įvairovės ir prirašyti knygų visiems skaitytojams. VISIEMS, suprantate, ką sakau?

Ir dalinti vietų ar medalių rašytojams aš neketinu.

Tavo laikysena, išvaizda, net rašymas turi militaristinio stiliaus bruožų. Rodos žodžiai ne parašyti, o iššaudyti su neapykanta. Perfrazuojant J. Fowleso herojų iš „Juodmedžio bokšto": Nemoki neapkęsti - negali mylėti. Nemoki mylėti - negali rašyti". Kiek tai tinka pačio rašymo procesui? Bendrai, kaip vyksta pats rašymo procesas? Aplinka, fonas, maistas, gal po ranka svaigalai ir cigaretės...?
Nežinau, iš kur atsirado toks keistas apibūdinimas, siejamas su manimi - „militaristinis stilius". Aš nemėgstu militaristų, ir savo stiliaus niekada su juo netapatinau. Ir žodis „neapykanta" mano kūrybai visiškai netaikytinas. Gali būti, kad dėl to kaltas romanas „Trys sekundės dangaus", bet tai etikečių klijuotojų, o ne mano problema.

Rašau prie stalo, ne virtuvėje, todėl maisto po ranka nėra. Rūkyti mečiau prieš keletą metų, o svaiginuosi labai senoviškai - laukiu įkvėpimo ir kai jis ateina, rašau, rašau, rašau, kol riešai įskausta.

Lietuviškai literatūrai atgrasumą įgijau vidurinėje, ir dabar, kad paimčiau į rankas kažką lietuviško, kainuoja nemažai pastangų. Ar nėra tai netinkamų mokymo programų įtaka? Ar būtina tūlam lietuviui perskaityti Donelaitį, Žemaitę ir Biliūną?
Manau, kad mūsų mokytojai labai prastai dėsto literatūrą. Galima įdomiai pasakoti ir apie Donelaitį, ir Žemaitę. Tiesiog juos reiktų įjungti į pasaulinį kontekstą, kalbėti apie juos šiuolaikiška kalba. Nesidomiu mokyklos programomis, bet ne programos skatina mąstymą, o žmonės, mokytojai. Tikrai talentingų mokytojų visą laiką trūksta.

Tikiu, kad blogiau už Pogrebnojaus poeziją nebus, o ar skaitėte ką nors iš Dano Browno, ar Paulo Coelho? Ką manai apie tokią literatūrą?
Skaičiau ir Browną (Dan Brown), ir Coelho (Paulo Coelho). Greituoju skaitymu, kad žinočiau, ką tai reiškia. Man tokia literatūra nepatinka. Bet tai skonio dalykas.

Rašytojai skundžiasi, kad maža Lietuvos rinka, maži honorarai. Galvoju, jeigu gerai moka užsienio kalbą, kodėl nerašo lietuviai kitomis kalbomis ir nebando prasimušti svetur? Ar atsakymas čia, kad niekas svetur tokio šlamšto neskaitys, ar yra kitų priežasčių? Rašytojas S.T. Kondrotas yra pareiškęs, kad Lietuvių kalba netinkama rašyti gerą literatūrą. Ar sutinki su tuo? Ko stinga lietuvių kalbai ir kuri kalba tuomet literatūrai ar filosofijai yra pati tinkamiausia? Pačio kūryba išversta į kitas kalbas. Kas tau iš to?
Jeigu nori rašyti kita kalba ir būti spausdinamas kitoje valstybėje, turi gyventi toje valstybėje, būti jos piliečiu, patekti į kritikų, leidėjų akiratį ir panašiai. Niekam nereikalingi priklydę rašytojai. Savų užtenka. Ir tai ne literatūros kokybės problema. Ne kalbos problema. Išversti nėra sunku bet kurį lietuvių rašytoją, ypač prozą. Maža tautelė niekam nėra įdomi. Mes priklausome Rytų Europos regionui ir turime konkuruoti su tokiomis didelėmis tautomis kaip Lenkija, Ukraina, Baltarusija, Rusija ir panašiai.

Lietuvių kalba tinkama gerai literatūrai, esu tikras. Žinoma, ji kiek per daug archaiška, per daug konkreti, neatitrūkusi nuo žemės - vokiečių ar anglų kalbos daug abstraktesnės. Be to, mūsų literatūrinės kalbos tradicija daug trumpesnė nei didžiųjų europiečių.

Kovo mėnesį į Vilnių atvažiuos režisierius italas - jis perskaitė romaną „Trys sekundės dangaus" itališkai ir nori kurti filmą pagal jį. Nežinau, ar tai kokia nors nauda, bet įdomu.

Lietuvos leidyklos verčia savo skaitytojus užsiimti literatūrine gerontofilija: vertimai (jei tai ne „Haris Poteris") vėluoja ne vienerius metus. Geriausias to pavyzdys S. Becketto trilogijos vertimas bei tai, kad iki šiol lietuviškai neturime suomių nobelisto F. E. Sillanpaa darbų. Gelbsti tai, kad dauguma dar moka rusiškai, bet ta karta jau grimzta į kapines. Ar tai nėra pagrindinis barjeras, kodėl mes niekad nepasivysim kitų šalių literatūrinio išsilavinimo lygio?
Penkiasdešimties metų okupacija - realus faktas, o ne politikų prasimanymas. Šis laikotarpis tikrai stipriai prisidėjo prie mūsų visuomenės išprusimo lygio.

Ar manai, kad Lietuva kultūros atžvilgiu vis dar yra didelė provincija? Kalbu ne vien tik apie literatūrą, labiau apie visą šalies mentalitetą.
Provincija - daugialypė sąvoka. Labiausiai Lietuvoje pasigendu tikro domesio. Viskas velniškai paviršutiniška.

Lietuvos politikieriai paskelbė „akropolinę" akciją, kad šie metai - skaitymo metai. Kiek iš to bus naudos? O gal jau yra? Ir tuo pačiu rekomenduok žmonėms, ką nors vertingo paskaityti. Ar daug skaitai? Naujausi atradimai literatūroje?..
Tai, kad žmonės skatinami skaityti, nėra blogai. Kiek naudos? O kiek naudos, kai žmonės skatinami neteršti, laikytis eismo taisyklių, įstatymų ir panašiai? Visuomenė turi kaip nors gyventi, todėl rengia akcijas, kuria papročius, konvenciją, kad žmonės kažkokiu būdu galėtų ištverti kartu nepjaudami vieni kitų. Pastaruoju metu skaitau mažiau nei norėčiau, o tai, ką skaitau, tebūnie mano asmeninis reikalas.

Parulskį galima laikyti vienu iš šiuolaikinės lietuvių dramaturgijos pradininkų. Nuo ko prasidėjo draugystė su teatru? Kuo tau įdomus pjesių rašymas teatrui? Tavo santykis su teatru: kas paskutiniu metu tave nustebino tiek gerąja, tiek blogąja prasme; ar Lietuvai reikia dar „Urvinio vaiko"?
Šiandien apie teatrą nenoriu kalbėti.

Mano manymu, viena iš geriausių tavo pjesių „Nesibaigianti vienatvė dviese" (apie tarp vyro ir moters sklandančią neįveikiamą prarają, neišvengiamą vienišumą) iki šiol nėra pristatyta sostinės ar kitų didžiųjų miestų scenai. Kaip manai kodėl?
„Nesibaigiančią vienatvę..." pastatė Alytaus teatras, vadinasi, ji neliko tik popieriuje. O dėl kitų aplinkybių - matyt, ir pjesės turi savo likimą.

Papasakok apie kovos su tuštybe būdus, ar ją įmanoma įveikti?
Nekovoju su tuštybe, nes turiu jos tiek, kiek reikia - truputis ydų visuomet paįvairina mūsų kasdienybę.

Aš iš prigimties esu blogas žmogus, ir skaitydamas Parulskio kūryba jaučiu kažkokį sielų bendrumą. Iš kur tas blogis pas Jumis? Ar tiki Z.Froidu, kuris teigia, kad visų mūsų dabartinių problemų šaknys glūdi vaikystėje. Ar tau galioja ši taisyklė? Kaip tavo tėvai susitaikė su tokia „baisia" literatūrine kalba, stiliumi? Kaip jie priima ir vertina tavo kūrybą?
Aš nesu blogas žmogus, ir mano kūryba nieko bendro su blogiu neturi. Ir mano kūrinių kalba ne baisi. Žmonių, taip sakančių apie mano kūrybą, literatūros suvokimas labai šabloniškas, schematiškas ir lėkštas. Tai, kad mano kūriniuose yra žodžių, atspindinčių realų laiką ir realią erdvę, kurioje visi stumdomės, nėra „kalbos baisumo" problema. Gal reiktų pagalvoti apie priežastis.

Dar 1990 m. eilėraštyje „Nesugaunamas paukštis" skambėjo tokios eilutės : „mašina kuri veža negyvus/ paukščius/ dažnai pasiklysta rūke/ sugenda/ o kai trenkiasi į pakelės medį/ arba apsivožia/negyvi paukščiai pavirsta/ negyvom/ vištom". Ar jau tada paukščių gripas buvo žinomas, ar čia išsipildžiusi pranašystė?
Dėl eilėraščio „Nesugaunamas paukštis" ... Tai tam tikras idealistinis, netgi kiek romantiškas požiūris į kūrybą apskritai. Anuomet laikiausi nuomonės, jog poezija nepasakoma žodžiais, tikra, grynoji poezija, gal net ne poezija, o dvasia yra neuždaroma į jokią formą. Virtusi žodžiais, ji miršta. Iš esmės, ir ligi šiol mano nuomonė išliko panaši. Sunku pasakyti tikrai subtilius, gilius, esminius dalykus - kad žodžiai nebūtų banalūs, ir kad būtų labai įtaigūs.

Mane kaip melomaną domina, kokia muzika formavo tavo pasaulėvaizdį? Kokia gyveni šiandien? Ar daug muzikos tavo gyvenime?
Nesu muzikantas, todėl muzika neformavo mano pasaulėvaizdžio, nebent prisidėjo prie jo architektūros keletu detalių. Augau provincijoj, tuo metu tarybinės estrados žvaigždė buvo Stasys Povilaitis, o socialistinio lagerio žvaigždė - čekoslovakas Karelas Gotas (Karel Gott). Šiaip klausėmės įvairiausios muzikos, - ir Slade, ir Nazareth, ir ABBA. Turėjau KISS nuotraukų, - man imponavo jų makiažas, - buvau įsirašęs grupės diską „Alive II", jeigu atmintis nemeluoja, ir Queen, ir panašiai, žodžiu, kratinys. Melomanas niekad nebuvau.

Dabar dažniausiai klausausi bliuzo, dažnai įsijungiu radio stotį Relax FM, kartais apsilankau operoje.

Kinas. Kiek jo tavo gyvenime? Kokio? Turi mėgiamą (-us) filmą, kurį gali žiūrėti daug kartų?
Kinas per TV, ir kinas kino teatre - skirtingos sąvokos, todėl net nežinau, kiek to tikrojo kino mano gyvenime. Kai nieko kito negaliu daryti - žiūriu TV. Bet ten ne kinas, o tik šiaip - judantys paveikslėliai. Iš studijų laikų stipriausias įspūdis - Tarkovskis, Fellinis. Daug sykių galiu žiūrėti tik W. Aleną ( Woody Allen), pavyzdžiui, jo filmą „Išnarstytas Haris" („Deconstructing Harry").

Nori gaut „Nobelį"? Kaip, tavo manymu, skambėtų ta eilutė „skiriama už ..."?
Nenoriu Nobelio, nes neturiu už ką. Jau minėjau, mano tuštybė neperžengia padorumo ribų.

Šiandien visos Lietuvos „žvaigždės" dainuoja dešimtukuose ir aistringai šoka. Net Erlickas ėmėsi to blūdo. O Kada Parulskio eilė?
Neketinu nei dainuoti, nei šokti. Nebent būtų surengtos ieties mėtymo varžybos, - gal ir sudalyvaučiau jaunystės atminimui.

Mamontovas kažkada sudarė sąrašą klausimų, kurių pasigenda interviu metu. Ar turi panašių klausimų? Klausimas, kurio niekas dar neklausė, ir atsakymas į jį.
Mane ima kankinti nuojauta, kad niekas neskaito mano kūrinių, nes niekad nesulaukiu klausimų, susijusių su tekstais.

# data[].attributes.attachment_link.title
G. interviu: Sigito Parulskio tuštybės ribos.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto '2007 metų knygos' titulo laimėtojas? Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?

# data[].attributes.attachment_link.title
Žmogus ir gamta A. Baranausko "Anykščių Šilelyje" | Studijoms.lt

# data[].attributes.attachment_link.description
Sukurti "Anykščių Šilelį" paskatino daugelis aplinkybių. Tai ir protestas prieš lietuvių kalbos menkinimą, kurį teko A. Baranauskui girdėti per paskaitas Varnių kunigų seminarijoje, ir lenkų romantikų, ypač poemoje minimo A. Mickevičiaus skaitymas.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Tik dabar pamačiau, kad iš nosies styro plaukas! Jeigu jis viso pokalbio metu... O košmaras. Sorry", - prabėgus dviem valandoms po tylios „Led Zeppelin" muzikos apgaubto pokalbio prie arbatos sms'u šmaikštavo S.Parulskis.

S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

Šypseną sukėlė ne tik tai, bet ir prisiminta prieš skambinant į rašytojo buto duris kirbėjusi mintis: ką po tokių frazių „telefonu neturiu ką pasakyti" ir „kavinėje gal ne, per daug triukšmo" jis pasakys vos atvėręs duris.

Įprastas „Laba diena", po kurio sekė maloni pažintis su dar vienu, tiesa, ne ką mažiau aktyviu, pokalbio dalyviu - labradoru Faustu. „Jums arbatos?", „Taip, ačiū." S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

Po kelių minučių „apšiltinančio" pašnekesio apie šunis ir kates, supratau, kad jau reikėtų klausti ko nors lyg ir rimtesnio. Rašytojas laikydamas arbatos puodelį rankoje prisėdo. „ Na, pradėkime nuo tokio lengvesnio, banalaus, o gal jau ir įkyrėjusio klausimo - sulaukėte 50-ties, ar tai jums reikšminga sukaktis, ar galvojate apie tai?" - paklausiau.

- Tiesą sakant, manęs niekas tokio klausimo, kaip aš jaučiuosi sulaukęs 50-ties, ir nepaklausė (šypsosi). Niekam nerūpi, nes visi, matote, intelektualai, sukakčių dabar jau nesureikšmina, pripratome būti niekam neįsipareigoję.

Viena vertus, nieko nėra reikšmingo, kita vertus, viskas šiame pasaulyje yra reikšminga. Ypač smulkmenos. Nors aišku, kiek ir kas reikšminga, priklauso nuo paties žmogaus. Ir dar, galbūt, reiktų skirti sąvokas „sureikšminti" ir „susireikšminti". Susireikšminę žmonės atrodo kvailokai.

Niekam nerūpi, nes visi, matote, intelektualai, sukakčių dabar jau nesureikšmina, pripratome būti niekam neįsipareigoję.

Kalbant apie sukaktį. Atsibudau tą rytą, tikėjausi, kad prasivers dangus ar bent jau žemė. Bet nieko. Kita vertus, pereinu jau į tam tikrą kitą lygį - kraujo tyrimai bus nemokami, prostatą patikrins.

Senatvė niekam nėra malonus dalykas, o tie skaičiai būtent su senatve ir susiję. Kvailas pasakymas „esi tokio amžiaus, kokio jautiesi". Jei taip sakai, mano galva, esi lyg koks šizofrenikas. Yra žmonių, kurie užsispyrę neigia senėjimą, tačiau man šis užsiėmimas neteikia jokio malonumo.
- Pirmą knygą „Iš ilgesio visa tai" išleidote būdamas 25-erių, kaip per prabėgusį laiką pasikeitė požiūris į aprašytus dalykus? Ar neatrodo tos eilės jau kaip kito žmogaus rašytos?
- Iš tiesų su tais savo parašytais tekstais labai ilgai gyveni: ruoši juos spaudai, redaguoji, skaitai, kad ir mylimajai lovoje (juokiasi), ir jie tampa tokie pažįstami, kad labai sunku juos vertinti.

Pavyzdžiui, kai žiūri į savo gimines, į motiną, į tėvą, juk niekada negalvoji - gražūs jie ar ne. Apie svetimą žmogų gali pagalvoti, koks bjaurus senis ar moteris, o apie savą niekada taip nepasakysi. Taip pripranti prie jo veido. Su sava kūryba yra tas pats.

Kalbant apie požiūrį, sakyčiau, kad turbūt niekas nepasikeitė. Viename interviu Woody Allenas būdamas, regis, 75-erių, sakė, kad jaučiasi lyg 14-os - nei tapo protingesnis, nei požiūris pasikeitė. Aš turbūt tam pritarčiau. Kas žmoguje yra autentiška, jam labai svarbu, veikiausiai, svarbu išlieka ir visą gyvenimą.

Kas žmoguje yra autentiška, jam labai svarbu, veikiausiai, svarbu išlieka ir visą gyvenimą.

Kita vertus, įdomu ir tai, kad neretai mes tik įsivaizduojame, jog tam tikri dalykai kitam žmogui yra svarbūs.

Štai tokių pokalbių su žurnalistais metu kažkur mintimis nuklysti, ką nors gero sugalvoji, pasakai, o jei dar kokį kartą vėliau pakartoji, visi ir sako - jam tai labai svarbu. O ilgainiui po to jau ir pats nebesupranti, tai iš tiesų buvo ar tik prasimanei.

Tačiau aš manau, kad tai visiškai natūralus ir žmogiškas dalykas. Žmogus juk yra visoks, jis nėra klišė, bet jomis mąstyti lengviau, todėl daugelis taip ir daro.
- Tai kas iš tiesų jums rūpi, apie ką rašo Sigitas Parulskis?
- Na, apibendrinti nėra lengva, esu išleidęs apie dvi dešimtis knygų... Plačiąja prasme apie žmogaus prigimtį. Apie sunkų darbą būti žmogumi, išlikti. Tiesą sakant, negalvoju ir nenoriu kalbėti, apie ką rašau. Tegul skaitytojas pats susidaro savo nuomonę. Tereikia perskaityti ir bus aišku.
- Kas labiausiai skatina jus rašyti? Pripratote ir kitaip jau negalite gyventi? Įkvėpimas? Tai tapo tiesiog darbu?
- Negaliu teigti, kad rašau todėl, kad turiu ką nors labai naujo ir niekam negirdėto pasakyti. Turbūt visi jūsų minėti dalykai susipina į vieną. Savo patirčiai surasti atitinkamą, asmeninį, originalų stilių - galbūt tai svarbiausia rašant. Patirtį turiu galvoje labai plačia prasme - net ir sapnai, ir svajonės yra mūsų patirtis, ir kartais netgi reikšmingesnė už visas kitas.

Aš neturiu atskirų - viešo, kūrybinio ir privataus - gyvenimų, jis man yra vienas.

Aišku, reikėtų paminėti ir tai, kad rašymas yra mano pragyvenimo šaltinis. Būna tikrai labai juodų dienų, kai viskas užknisa, kaip ir kiekvienas darbas, tačiau jeigu to nebūtų, negalėčiau nieko padaryti.

Vis dėlto, turiu pripažinti, kad esu, kaip sakoma, laimingas šunsnukis, kuriam pasisekė suderinti hobį su darbu.
- Neretai žmonės kritikuoja jūsų kūrybą dėl keiksmažodžių gausos joje. Nelaikote jų kalbos šiukšlėmis?
- Ne, nelaikau. Tekstai yra mano gyvenimo dalis, aš nevaidinu - jei keikiuosi gyvenime, keikiuosi ir tekste. Aš neturiu atskirų - viešo, kūrybinio ir privataus - gyvenimų, jis man yra vienas.

Galiausiai, nesakyčiau, kad tų keiksmažodžių yra tiek daug, nebent turima galvoje „Trys sekundės dangaus". Bet tai ir buvo specifinė literatūra, armija ir panašūs dalykai. O šiaip tikrai nematai tame nieko blogo. Man juokingas tas puritonizmas, dažniausiai jis būna veidmainiškas.

Tiesiog savus mes matome iš arčiau, galiausiai ir save aš geriausiai pažįstu kaip lietuvį.

- Susidarė įspūdis, kad savo komentaruose palyginti dažnai kritikuojate lietuvius. Ar manote, kad esame savotiškoje kryžkelėje?
- Man iš tikrųjų yra labai skaudu, kai žmonės kalba nesąmones, norėdami pažeminti tokius svarbius dalykus kaip nepriklausomybė, valstybė, laisvė, todėl aš juos ir kritikuoju.

Tačiau tikrai ne todėl, kad lietuviai būtų blogesni už kitas tautas, ne. Tiesiog savus mes matome iš arčiau, galiausiai ir save aš geriausiai pažįstu kaip lietuvį. Dažnai rašau iš savo patirties, nes ir pats turiu ydų, tačiau stengiuosi būti sąmoningas savo šalies pilietis. O sąmoningumas ir yra tai, kad problemą atpažįsti ir stengiesi ją taisyti, o ne jos nepripažinti visai.
- Ar, jūsų manymu, tas sąmoningumo trūkumas kiek susijęs su sovietinės okupacijos palikimu?
- Tiesa, kad daugelis mūsų bėdų susijusios su sovietiniu palikimu. Tie žmonės, kurie taip kalba ar galvoja, painioja du dalykus - grįžimą į jaunystę ir grįžimą į Rusiją. Jie pasiilgę jaunystės, bet nesupranta, kad grįžus, sakykime, į Rusijos imperijos sudėtį, jaunystė negrįš.
- Ar laikote save patriotu?
- Kas yra patriotas? Tėvynė juk irgi sunkiai apibrėžiama sąvoka. Žmonės kartais mėgsta personifikuoti tą tėvynę, sakyti aš ją labai myliu. Bet tėvynė ne motina. Ji yra viskas - ir žemė, ir žmonės, ir istorija, ir ekonomika, ir politika.

Žmonių yra visokių, istorijoje yra dalykų, kurių negali mėgti ir mylėti, ir pan. Todėl geriau būtų vengti ją personifikuoti, stengtis tėvynę vertinti racionaliai.

Kita vertus, man labai svarbu, kad ji yra, kad galiu iš jos išvykti ir sugrįžti. Kad yra vieta, kur galiu kurti savo namus, kur tai gali daryti ir man artimi žmonės, kad yra kalba, kuria galiu laisvai ir ką noriu kalbėti. Kadangi man tai svarbu, manau, esu patriotas.

Gal dar naiviai tikiuosi, kad nukreipsiu juos gerųjų jėgų pusėn, neleisiu nukrypti blogųjų link.

- Šiuo metu ne tik rašote, bet ir dėstote universitete. Jaučiate tam pašaukimą?
- Iš esmės man patinka dirbti su jaunais žmonėmis. Gal dar naiviai tikiuosi, kad nukreipsiu juos gerųjų jėgų pusėn, neleisiu nukrypti blogųjų link.
- Tai jūs vienas iš geriečių?
- Aš? Taip, aš jaučiuosi gerųjų jėgų atstovas (juokiasi).
- Kas dar jūsų komandoje?
- Albertas Camus, Witoldas Gombrowiczius, Johnas Maxwellas Coetzee... Sąrašą galima būtų tęsti ir tęsti. Ir pirmiausia kalbu apie literatūrą, ne apie asmenybes. Man nepatinka literatūra, kuri atskiria žmogaus „apačią" nuo „viršaus", kitaip tariant, kūną, instinktus, nuo dvasios, sielos. Ir su žmogumi, ir su prieš tai aptarta kalba yra taip pat - nėra švaraus ir nešvaraus žmogaus ar kalbos, ir jame, ir joje yra visko.
- Kartą kalbėdamas apie moteris esate pasakęs „mes (vyrai) per daug geros nuomonės apie jas", ar galima iš to daryti kokią nors išvadą apie jūsų požiūrį šiuo klausimu?
- Tai nėra požiūrio į moterį problema, sakyčiau, tai labiau yra santuokos problema. Nėra tokios santuokos, kurią žmonės įsivaizduodami idealizuoja.

Kaip įprasta, tarp svajonės ir realybės yra praraja. Du žmones sujungia toks labai elementarus dalykas kaip geismas, o po to jie tokiu nestabiliu pagrindu vienas kitam įsipareigoja amžinai kartu gyventi. Geismas išnyksta ir, jei tarp jų neatsiranda draugiški santykiai, viskas pakimba.

Du žmones sujungia toks labai elementarus dalykas kaip geismas, o po to jie tokiu nestabiliu pagrindu vienas kitam įsipareigoja amžinai kartu gyventi...

Jeigu aš būčiau vienintelis taip manantis, galėtumėte mesti į mane akmenį, bet pažiūrėkite, kiek daug skyrybų ir nelaimingų šeimų.

Būtent todėl aš apie šeimą nesu pačios geriausios nuomonės. O gal čia mano bėda.

Aš visada mėgau moteris, su kuriomis galima įdomiai pasikalbėti, bet su intelektualiomis moterimis sunku gyventi. Su moterimis be intelekto - apskritai neįmanoma. (juokiasi).
- Gražiausi prisiminimai - iš vaikystės, studijų laikų, iš kur?
- Tų prisiminimų ne tiek ir daug. Turiu gražius vaikus. Pamenu dar mažą Faustą.
- Turite du vaikus. Kaip sutariate su jais?
- Na, reikia pripažinti, kad motinų ir tėvų ryšys su vaikais skiriasi. Kaip sakė Jamesas Joyce'as, motinai nereikia galvoti, kas yra jos vaikas - jis yra jos dalis, o tėvas prie viso to prisidėjęs tik labai menkai.

Taigi, jam visuomenė, kultūra praneša, kad jis susijęs su savo vaiku, kad turi juo rūpintis, yra už jį atsakingas ir pan. Turiu galvoje, kad tėvo santykis labiau išorinis, formalus, o motinos - labiau vidinis, instinktyvus. Kad ir kaip būtų - o būna visko - labai džiaugiuosi, kad vaikai yra.
- Kokios aplinkos jums reikia rašymui? Ramybės, gamtos? Ar dabar rašote?
- Nemėgstu, negaliu dirbti gamtoje: paukščiai čirškia, vabalai čeža, o jeigu labai tylu, aš girdžiu net savo širdį plakant, ir tai mane erzina. Man patinka miestas, jo šurmulys.

Nepaisant to, man reikia ir ramybės. Labai išblaško visokiausios sąskaitos, ataskaitos, susitikimai, visokios buitinės problemos. Rašymas nėra darbas „tarp kitko", negali prisėsti prie stalo prabėgomis pusvalandžiui.

Jeigu rašai didesnį dalyką, reikia pasėdėt. O išblaško daug kas. Štai šiandien jau turbūt nieko neparašysiu (juokiasi). O šiuo metu rašau romaną apie šeimą. Daugiau kol kas nieko apie tai papasakoti negaliu.
Atsisveikinus šmėstelėjo dar viena susitikimo pradžios frazė „Nebijokite, Faustas yra draugiškas, visai kitaip nei jo šeimininkas". Išties, apie augintinį nemelavo, o apie save. Ne, veikiausiai blogai išgirdau frazę „Nebijokite, Faustas yra draugiškas, visai kaip jo šeimininkas".

# data[].attributes.attachment_link.title
Rašytojas Sigitas Parulskis: „Esu šunsnukis, kuriam pasisekė suderinti darbą ir hobį"

# data[].attributes.attachment_link.description
„Tik dabar pamačiau, kad iš nosies styro plaukas! Jeigu jis viso pokalbio metu... O košmaras. Sorry", - prabėgus dviem valandoms po tylios „Led Zeppelin" muzikos apgaubto pokalbio prie arbatos sms'u šmaikštavo S.Parulskis. S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mantvydas Leknickas su savo kūryba prikausto kiekvieną, kuris perskaito bent vieną lyrišką įrašą, o gerbėjai lyg susitarę pritaria vienas kitam - tai naujasis šių dienų Šekspyras. Jausmingos, tikros, žaismingos, atrodytų paprastos, bet daug pasakančios mintys ir savitas kūrybos stilius - tokia jaunojo rašytojo Mantvydo Leknicko kūrybos vizitinė kortelė.

Didelio populiarumo sulaukęs literatūros herojaus kūrybos tinklaraštis bene kasdien pasipildo naujais gerbėjais, kurie rašytoją apdovanoja liaupsėmis ir neslepia susižavėjimo. Apie kūrybą, įkvėpimą, mūzas, neužilgo pasirodysiančią kūrybos rinktinę, didelio populiarumo sėkmės paslaptį, ateities planus ir romantiką - atviras ir jaukus pokalbis su M. Leknicku.
Kada pradėjai rašyti? Ir kodėl nusprendei apskritai pradėti kurti?
Rašyti pradėjau turbūt dar vaikystėje - labai mėgdavau užsiimti kūrybinėmis užduotimis. Pamenu, dar būdamas paauglys mėginau rašyti knygą. Žinoma, nepavyko. O kurti pradėjau todėl, kad tiesiog negaliu nerašyti. Viduje nuolat kyla įvairios audros, kurias nuraminti galiu tik paimdamas rašiklį. Kūryba šiandien man yra gyvenimo būdas. Niekas neteikia tokios palaimos, kaip rašymas.
Galbūt prisimeni pirmąjį savo tinklaraščio įrašą? Koks jis buvo?
Pirmojo tikrai neprisimenu, bet jis, ko gero, buvo visiškai kitokio formato, nei tai, ką rašau dabar. Anksčiau mėgdavau rašyti satyriškus, ironiškus tekstus apie įvairius įvykius, visuomenės problemas.
Ar tau pačiam lietuvių kalbos ir literatūros pamokos buvo mėgstamiausios mokykloje? Mėgdavai skaityti literatūrą?
Lietuvių kalbos pamokos nebuvo pačios mėgstamiausios ar kažkuo išskirtinės, kol mūsų klasei dėstyti nepradėjo mokytoja Deimantė Karaliūtė. Ji pakeitė mano požiūrį į tam tikrus dalykus teisinga linkme, kuri padėjo augti mano asmenybei. Žinoma, lietuvių kalbos pamokos man patiko ir dėl to, kad čia buvo galima rašyti. Samprotaujamieji rašiniai buvo mano mėgstamiausia dalis. Labai nemėgdavau interpretacijų, analizuoti tekstų, ieškoti atsakymų, kodėl rašytojas pasirinko būtent vienus ar kitus žodžius.
Galbūt turi mėgstamiausią rašytoją, kurio kūrybą ne tik skaitai, bet ir semiesi idėjų, įkvėpimo?
Taip. Esu perskaitęs didžiąją dalį Charles'o Bukowski knygų ir turiu jų gal dešimt. Man patinka jo atvirumas, taisyklių nepaisymas ir visiška laisvė. Tekstai, kurie nėra apvilkti beprasmiškai išpūstais žodžiais man atrodo patraukliausi ir esu įsitikinęs, kad tokį tekstą parašyti yra dar sunkiau. Prie man patinkančių rašytojų galiu priskirti Richardą Brautigan'ą, Erichą Mariją Remarką, Frederichą Beigbeder'į, Sigitą Parulskį ir, vienos draugės dėka, atradau John'ą Fante.

Kaip pats pavadintum savo kūrybą? Ar ji turi kokius nors „rėmus"?

Atvirai pasakius, nežinau. Stengiuosi nesilaikyti jokių taisyklių, rašau taip, kaip man patinka. Manau, kad mano skaitytojai tai tikrai pastebi.
Galima pastebėti, kad tavo kūryboje dažnai kalbama apie moteris, meilę. Ar kūrybai įkvepia tik ta vienintelė mūza, o gal tos mūzos nėra išvis? Kas įkvepia kurti?
Neslėpsiu, mano gyvenime yra ar buvo žmonių, kurie mane įkvepia kurti. Tačiau neretai tekstas gimsta iš visai nepažįstamo žmogaus eisenos, rankų judesių, kvepalų aromato. Stengiuosi į save sugerti daugybę kasdienių detalių, kurių anksčiau tiesiog nepastebėdavau.
Dažniausiai rašytojai turi laiką, kada jiems kurti sekasi geriausiai: tai gali būti naktis ar lyjant už lango lietui. Kada geriausiai kurti sekasi tau, ar tokio „stebuklingo" laiko tau tiesiog nėra?
Neturiu kažkokių ypatingų tradicijų ar ritualų. Labiausiai mėgstu rašyti vakarais, tiesa, ne namuose. Einu į kavinę, pasiimu kavos ir, stebėdamas gatvėmis skubančius žmones, klausydamas mane įkvepiančios muzikos, rašau. Tiesa, mėgstu lietų. Ir giedrą dangų. Oras padeda tinkamai ant popieriaus pateikti esamą nuotaiką.
Ar svajoji išleisti savo kūrybos rinktinę? O, galbūt, planuoji parašyti kitokio pobūdžio knygą?
Jei viskas vyks pagal planą, dar šiais metais pasirodys mano kūrybos knyga. O kas bus ateityje - pamatysim. Turiu įvairių idėjų ir minčių.
Tavo „Facebook" tinklaraštis jau turi daugiau nei 23 tūkstančius gerbėjų. Kaip manai, kodėl žmonėms taip patinka tavo kūryba ir kur toji sėkmės paslaptis?
Žmonėms patinka tai, kas yra nuoširdu. Tai pastebiu visur. Aš atviras ir mano skaitytojai tai pastebi. Džiaugiuosi, kad jie man atsako tuo pačiu - dėmesiu ir pasidalina savo gyvenimo istorijomis, problemomis, atsiunčia klausimų ir atvirkščiai, suteikia atsakymus, kurių neretai reikia man pačiam.
Universitete baigei politikos mokslus, kodėl pasirinkai tokias studijas, kurios, atrodo, su tavo pomėgiu kurti neturi nieko bendro?
Politika buvo mano didžioji svajonė - gal tai tiesiog noras pakeisti pasaulį? Šiandien politika manęs taip netraukia, kaip tai buvo anksčiau, nežinia, gal kada nors pasiryšiu ir tokiam žingsniui. Jau mokykloje nepraleisdavau nė vienų politinių debatų, laidų ir analizių. Žaviuosi politikų gebėjimu formuoti visuomenės nuotaikas, komunikuoti su oponentais - juk tai taip pat kūryba!
Savo ateitį sieji su kūryba, politika, o gal su visai kita sritimi?
Dirbu reklamos agentūroje, tačiau greitu metu su artimais kolegomis įsteigsime įmonę, kuri teiks reklamos socialiniuose tinkluose paslaugas. Šioje srityje turiu didelį žinių bagažą, o gebėjimas kurti padės klientams pateikti netradicinius sprendimus. Nekantraudamas laukiu šio gyvenimo etapo. Žinoma, kūrybos tikrai neapleisiu - atvirkščiai, šioje vietoje tikiuosi tobulėti ir augti.
Tavo kūryba dažniausiai romantiška. Ar toks esi ir gyvenime?
Į šitą klausimą turbūt geriau atsakytų mano artima aplinka. Iš dalies taip, mėgstu rimtus filmus, rimtą muziką ir esu nepataisomas svajotojas. Šiandieninėje visuomenėje pasigendu natūralumo, drąsos kalbėti apie jausmus ir emocijas, tikiuosi, kad mano kūryba padeda žmonėms bent trumpam „atlaisvinti" savo vidinius pasaulius.
Kokie tavo pomėgiai ir koks dažniausiais laisvalaikio praleidimas?
Be galo mėgstu sportuoti. Žaidžiu Kauno krepšinio lygoje, lankau sporto klubą ir kitaip aktyviai leidžiu laisvalaikį. Dievinu gerus filmus, geras knygas, o dar labiau - gerą kompaniją. Nieko nėra geriau už įdomius ir atvirus pokalbius!

# data[].attributes.attachment_link.title
Šių dienų Šekspyras M. Leknickas: niekas neteikia tokios palaimos, kaip rašymas - ISIC

# data[].attributes.attachment_link.description
Mantvydas Leknickas su savo kūryba prikausto kiekvieną, kuris perskaito bent vieną lyrišką įrašą, o gerbėjai lyg susitarę pritaria vienas kitam - tai naujasis šių dienų Šekspyras. Jausmingos, tikros, žaismingos, atrodytų paprastos, bet daug pasakančios mintys ir savitas kūrybos stilius - tokia jaunojo rašytojo Mantvydo Leknicko kūrybos vizitinė kortelė.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Tik dabar pamačiau, kad iš nosies styro plaukas! Jeigu jis viso pokalbio metu... O košmaras. Sorry", - prabėgus dviem valandoms po tylios „Led Zeppelin" muzikos apgaubto pokalbio prie arbatos sms'u šmaikštavo S.Parulskis.

S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

Šypseną sukėlė ne tik tai, bet ir prisiminta prieš skambinant į rašytojo buto duris kirbėjusi mintis: ką po tokių frazių „telefonu neturiu ką pasakyti" ir „kavinėje gal ne, per daug triukšmo" jis pasakys vos atvėręs duris.

Įprastas „Laba diena", po kurio sekė maloni pažintis su dar vienu, tiesa, ne ką mažiau aktyviu, pokalbio dalyviu - labradoru Faustu. „Jums arbatos?", „Taip, ačiū." S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

Po kelių minučių „apšiltinančio" pašnekesio apie šunis ir kates, supratau, kad jau reikėtų klausti ko nors lyg ir rimtesnio. Rašytojas laikydamas arbatos puodelį rankoje prisėdo. „ Na, pradėkime nuo tokio lengvesnio, banalaus, o gal jau ir įkyrėjusio klausimo - sulaukėte 50-ties, ar tai jums reikšminga sukaktis, ar galvojate apie tai?" - paklausiau.

- Tiesą sakant, manęs niekas tokio klausimo, kaip aš jaučiuosi sulaukęs 50-ties, ir nepaklausė (šypsosi). Niekam nerūpi, nes visi, matote, intelektualai, sukakčių dabar jau nesureikšmina, pripratome būti niekam neįsipareigoję.

Viena vertus, nieko nėra reikšmingo, kita vertus, viskas šiame pasaulyje yra reikšminga. Ypač smulkmenos. Nors aišku, kiek ir kas reikšminga, priklauso nuo paties žmogaus. Ir dar, galbūt, reiktų skirti sąvokas „sureikšminti" ir „susireikšminti". Susireikšminę žmonės atrodo kvailokai.

Niekam nerūpi, nes visi, matote, intelektualai, sukakčių dabar jau nesureikšmina, pripratome būti niekam neįsipareigoję.

Kalbant apie sukaktį. Atsibudau tą rytą, tikėjausi, kad prasivers dangus ar bent jau žemė. Bet nieko. Kita vertus, pereinu jau į tam tikrą kitą lygį - kraujo tyrimai bus nemokami, prostatą patikrins.

Senatvė niekam nėra malonus dalykas, o tie skaičiai būtent su senatve ir susiję. Kvailas pasakymas „esi tokio amžiaus, kokio jautiesi". Jei taip sakai, mano galva, esi lyg koks šizofrenikas. Yra žmonių, kurie užsispyrę neigia senėjimą, tačiau man šis užsiėmimas neteikia jokio malonumo.
- Pirmą knygą „Iš ilgesio visa tai" išleidote būdamas 25-erių, kaip per prabėgusį laiką pasikeitė požiūris į aprašytus dalykus? Ar neatrodo tos eilės jau kaip kito žmogaus rašytos?
- Iš tiesų su tais savo parašytais tekstais labai ilgai gyveni: ruoši juos spaudai, redaguoji, skaitai, kad ir mylimajai lovoje (juokiasi), ir jie tampa tokie pažįstami, kad labai sunku juos vertinti.

Pavyzdžiui, kai žiūri į savo gimines, į motiną, į tėvą, juk niekada negalvoji - gražūs jie ar ne. Apie svetimą žmogų gali pagalvoti, koks bjaurus senis ar moteris, o apie savą niekada taip nepasakysi. Taip pripranti prie jo veido. Su sava kūryba yra tas pats.

Kalbant apie požiūrį, sakyčiau, kad turbūt niekas nepasikeitė. Viename interviu Woody Allenas būdamas, regis, 75-erių, sakė, kad jaučiasi lyg 14-os - nei tapo protingesnis, nei požiūris pasikeitė. Aš turbūt tam pritarčiau. Kas žmoguje yra autentiška, jam labai svarbu, veikiausiai, svarbu išlieka ir visą gyvenimą.

Kas žmoguje yra autentiška, jam labai svarbu, veikiausiai, svarbu išlieka ir visą gyvenimą.

Kita vertus, įdomu ir tai, kad neretai mes tik įsivaizduojame, jog tam tikri dalykai kitam žmogui yra svarbūs.

Štai tokių pokalbių su žurnalistais metu kažkur mintimis nuklysti, ką nors gero sugalvoji, pasakai, o jei dar kokį kartą vėliau pakartoji, visi ir sako - jam tai labai svarbu. O ilgainiui po to jau ir pats nebesupranti, tai iš tiesų buvo ar tik prasimanei.

Tačiau aš manau, kad tai visiškai natūralus ir žmogiškas dalykas. Žmogus juk yra visoks, jis nėra klišė, bet jomis mąstyti lengviau, todėl daugelis taip ir daro.
- Tai kas iš tiesų jums rūpi, apie ką rašo Sigitas Parulskis?
- Na, apibendrinti nėra lengva, esu išleidęs apie dvi dešimtis knygų... Plačiąja prasme apie žmogaus prigimtį. Apie sunkų darbą būti žmogumi, išlikti. Tiesą sakant, negalvoju ir nenoriu kalbėti, apie ką rašau. Tegul skaitytojas pats susidaro savo nuomonę. Tereikia perskaityti ir bus aišku.
- Kas labiausiai skatina jus rašyti? Pripratote ir kitaip jau negalite gyventi? Įkvėpimas? Tai tapo tiesiog darbu?
- Negaliu teigti, kad rašau todėl, kad turiu ką nors labai naujo ir niekam negirdėto pasakyti. Turbūt visi jūsų minėti dalykai susipina į vieną. Savo patirčiai surasti atitinkamą, asmeninį, originalų stilių - galbūt tai svarbiausia rašant. Patirtį turiu galvoje labai plačia prasme - net ir sapnai, ir svajonės yra mūsų patirtis, ir kartais netgi reikšmingesnė už visas kitas.

Aš neturiu atskirų - viešo, kūrybinio ir privataus - gyvenimų, jis man yra vienas.

Aišku, reikėtų paminėti ir tai, kad rašymas yra mano pragyvenimo šaltinis. Būna tikrai labai juodų dienų, kai viskas užknisa, kaip ir kiekvienas darbas, tačiau jeigu to nebūtų, negalėčiau nieko padaryti.

Vis dėlto, turiu pripažinti, kad esu, kaip sakoma, laimingas šunsnukis, kuriam pasisekė suderinti hobį su darbu.
- Neretai žmonės kritikuoja jūsų kūrybą dėl keiksmažodžių gausos joje. Nelaikote jų kalbos šiukšlėmis?
- Ne, nelaikau. Tekstai yra mano gyvenimo dalis, aš nevaidinu - jei keikiuosi gyvenime, keikiuosi ir tekste. Aš neturiu atskirų - viešo, kūrybinio ir privataus - gyvenimų, jis man yra vienas.

Galiausiai, nesakyčiau, kad tų keiksmažodžių yra tiek daug, nebent turima galvoje „Trys sekundės dangaus". Bet tai ir buvo specifinė literatūra, armija ir panašūs dalykai. O šiaip tikrai nematai tame nieko blogo. Man juokingas tas puritonizmas, dažniausiai jis būna veidmainiškas.

Tiesiog savus mes matome iš arčiau, galiausiai ir save aš geriausiai pažįstu kaip lietuvį.

- Susidarė įspūdis, kad savo komentaruose palyginti dažnai kritikuojate lietuvius. Ar manote, kad esame savotiškoje kryžkelėje?
- Man iš tikrųjų yra labai skaudu, kai žmonės kalba nesąmones, norėdami pažeminti tokius svarbius dalykus kaip nepriklausomybė, valstybė, laisvė, todėl aš juos ir kritikuoju.

Tačiau tikrai ne todėl, kad lietuviai būtų blogesni už kitas tautas, ne. Tiesiog savus mes matome iš arčiau, galiausiai ir save aš geriausiai pažįstu kaip lietuvį. Dažnai rašau iš savo patirties, nes ir pats turiu ydų, tačiau stengiuosi būti sąmoningas savo šalies pilietis. O sąmoningumas ir yra tai, kad problemą atpažįsti ir stengiesi ją taisyti, o ne jos nepripažinti visai.
- Ar, jūsų manymu, tas sąmoningumo trūkumas kiek susijęs su sovietinės okupacijos palikimu?
- Tiesa, kad daugelis mūsų bėdų susijusios su sovietiniu palikimu. Tie žmonės, kurie taip kalba ar galvoja, painioja du dalykus - grįžimą į jaunystę ir grįžimą į Rusiją. Jie pasiilgę jaunystės, bet nesupranta, kad grįžus, sakykime, į Rusijos imperijos sudėtį, jaunystė negrįš.
- Ar laikote save patriotu?
- Kas yra patriotas? Tėvynė juk irgi sunkiai apibrėžiama sąvoka. Žmonės kartais mėgsta personifikuoti tą tėvynę, sakyti aš ją labai myliu. Bet tėvynė ne motina. Ji yra viskas - ir žemė, ir žmonės, ir istorija, ir ekonomika, ir politika.

Žmonių yra visokių, istorijoje yra dalykų, kurių negali mėgti ir mylėti, ir pan. Todėl geriau būtų vengti ją personifikuoti, stengtis tėvynę vertinti racionaliai.

Kita vertus, man labai svarbu, kad ji yra, kad galiu iš jos išvykti ir sugrįžti. Kad yra vieta, kur galiu kurti savo namus, kur tai gali daryti ir man artimi žmonės, kad yra kalba, kuria galiu laisvai ir ką noriu kalbėti. Kadangi man tai svarbu, manau, esu patriotas.

Gal dar naiviai tikiuosi, kad nukreipsiu juos gerųjų jėgų pusėn, neleisiu nukrypti blogųjų link.

- Šiuo metu ne tik rašote, bet ir dėstote universitete. Jaučiate tam pašaukimą?
- Iš esmės man patinka dirbti su jaunais žmonėmis. Gal dar naiviai tikiuosi, kad nukreipsiu juos gerųjų jėgų pusėn, neleisiu nukrypti blogųjų link.
- Tai jūs vienas iš geriečių?
- Aš? Taip, aš jaučiuosi gerųjų jėgų atstovas (juokiasi).
- Kas dar jūsų komandoje?
- Albertas Camus, Witoldas Gombrowiczius, Johnas Maxwellas Coetzee... Sąrašą galima būtų tęsti ir tęsti. Ir pirmiausia kalbu apie literatūrą, ne apie asmenybes. Man nepatinka literatūra, kuri atskiria žmogaus „apačią" nuo „viršaus", kitaip tariant, kūną, instinktus, nuo dvasios, sielos. Ir su žmogumi, ir su prieš tai aptarta kalba yra taip pat - nėra švaraus ir nešvaraus žmogaus ar kalbos, ir jame, ir joje yra visko.
- Kartą kalbėdamas apie moteris esate pasakęs „mes (vyrai) per daug geros nuomonės apie jas", ar galima iš to daryti kokią nors išvadą apie jūsų požiūrį šiuo klausimu?
- Tai nėra požiūrio į moterį problema, sakyčiau, tai labiau yra santuokos problema. Nėra tokios santuokos, kurią žmonės įsivaizduodami idealizuoja.

Kaip įprasta, tarp svajonės ir realybės yra praraja. Du žmones sujungia toks labai elementarus dalykas kaip geismas, o po to jie tokiu nestabiliu pagrindu vienas kitam įsipareigoja amžinai kartu gyventi. Geismas išnyksta ir, jei tarp jų neatsiranda draugiški santykiai, viskas pakimba.

Du žmones sujungia toks labai elementarus dalykas kaip geismas, o po to jie tokiu nestabiliu pagrindu vienas kitam įsipareigoja amžinai kartu gyventi...

Jeigu aš būčiau vienintelis taip manantis, galėtumėte mesti į mane akmenį, bet pažiūrėkite, kiek daug skyrybų ir nelaimingų šeimų.

Būtent todėl aš apie šeimą nesu pačios geriausios nuomonės. O gal čia mano bėda.

Aš visada mėgau moteris, su kuriomis galima įdomiai pasikalbėti, bet su intelektualiomis moterimis sunku gyventi. Su moterimis be intelekto - apskritai neįmanoma. (juokiasi).
- Gražiausi prisiminimai - iš vaikystės, studijų laikų, iš kur?
- Tų prisiminimų ne tiek ir daug. Turiu gražius vaikus. Pamenu dar mažą Faustą.
- Turite du vaikus. Kaip sutariate su jais?
- Na, reikia pripažinti, kad motinų ir tėvų ryšys su vaikais skiriasi. Kaip sakė Jamesas Joyce'as, motinai nereikia galvoti, kas yra jos vaikas - jis yra jos dalis, o tėvas prie viso to prisidėjęs tik labai menkai.

Taigi, jam visuomenė, kultūra praneša, kad jis susijęs su savo vaiku, kad turi juo rūpintis, yra už jį atsakingas ir pan. Turiu galvoje, kad tėvo santykis labiau išorinis, formalus, o motinos - labiau vidinis, instinktyvus. Kad ir kaip būtų - o būna visko - labai džiaugiuosi, kad vaikai yra.
- Kokios aplinkos jums reikia rašymui? Ramybės, gamtos? Ar dabar rašote?
- Nemėgstu, negaliu dirbti gamtoje: paukščiai čirškia, vabalai čeža, o jeigu labai tylu, aš girdžiu net savo širdį plakant, ir tai mane erzina. Man patinka miestas, jo šurmulys.

Nepaisant to, man reikia ir ramybės. Labai išblaško visokiausios sąskaitos, ataskaitos, susitikimai, visokios buitinės problemos. Rašymas nėra darbas „tarp kitko", negali prisėsti prie stalo prabėgomis pusvalandžiui.

Jeigu rašai didesnį dalyką, reikia pasėdėt. O išblaško daug kas. Štai šiandien jau turbūt nieko neparašysiu (juokiasi). O šiuo metu rašau romaną apie šeimą. Daugiau kol kas nieko apie tai papasakoti negaliu.
Atsisveikinus šmėstelėjo dar viena susitikimo pradžios frazė „Nebijokite, Faustas yra draugiškas, visai kitaip nei jo šeimininkas". Išties, apie augintinį nemelavo, o apie save. Ne, veikiausiai blogai išgirdau frazę „Nebijokite, Faustas yra draugiškas, visai kaip jo šeimininkas".

# data[].attributes.attachment_link.title
Rašytojas Sigitas Parulskis: „Esu šunsnukis, kuriam pasisekė suderinti darbą ir hobį"

# data[].attributes.attachment_link.description
„Tik dabar pamačiau, kad iš nosies styro plaukas! Jeigu jis viso pokalbio metu... O košmaras. Sorry", - prabėgus dviem valandoms po tylios „Led Zeppelin" muzikos apgaubto pokalbio prie arbatos sms'u šmaikštavo S.Parulskis. S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija

# data[].attributes.attachment_link.title
Šeštadienio „Labas rytas, Lietuva“ | Pokalbis su rašytoja Violeta Palčinskaite

# data[].attributes.attachment_link.description
Šeštadienio „Labas rytas, Lietuva" | Pokalbis su rašytoja Violeta Palčinskaite LRT © 2016

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jo knygos gimsta iš širdies,
Tad prie Račicko pavardės
Visi priprato jau seniai,
Na, o labiausiai - mokiniai.

Jo personažai tokie puikūs!
Be Edvarduko ir be Zuikos,
Be Nippės ir kitų vardų
Gyventi būtų nuobodu.

Rašytojas plačiai keliauja.
Vos tik išleidęs knygą naują,
Pirmiausia jis aplanko tuos,
Kurie jį skaito nuolatos.

O skaito jį jau kelios kartos,
Nes geros knygos šito vertos.
Smalsiausi laukia tęsinių,
Kas kartą vis įdomesnių.

Alma KAROSAITĖ

Vytautas Račickas - mylimiausias vaikų rašytojas Lietuvoje. Jo knygos kasmet patenka į skaitomiausių knygų penketuką.
V. Račicko knygos dažniausiai linksmos. Linksmos net ir tada, kai pasakoja ne itin linksmą, kartais net liūdną istoriją.

„Zuikos padūkėlio", „Šlepetės", „Berniukai šoka breiką" ir kitų knygų autorius prisipažįsta, kad jam labai patinka rašyti apie gerokai pašėlusius vaikus, kuriuos jis vadina teigiamais išdykėliais. O šalia tų padūkėlių, tų jokūbėlių, mikių ir lukošiukų visuomet būna jų mokytojos, kurios kartais ima ir patenka į keblią ar net komišką situaciją. O dešimtmečiui skaitytojui to tik ir reikia.

Šis rašytojas nuolat susitikinėja su savo skaitytojais mokyklose, bibliotekose. Pasakoja apie rašytojo darbą, skaito savo kūrybą.

Ne vienas vaikas kelią į nuostabų knygų pasaulį atrado perskaitęs bent vieną šio rašytojo knygą.

Jeigu klaustumėte, kas V. Račicką įkvepia rašyti, atsakytų: „Vaikų gyvenimas. Ir žinojimas, kad esu labai skaitomas, kad vaikai laukia naujų mano knygų".

Per trisdešimt kūrybinės veiklos metų rašytojas yra aplankęs net tolimiausiuosse Lietuvos kampeliuose gyvenančius jaunuosius skaitytojus. O neseniai svečiavosi pas lietuvius JAV - Detroite, Čikagoje, Lemonte.

KAI MES MYLĖJOM VIENAS KITĄ: dvi apysakos, Vilnius, Vaga, 1980.
TREJETAS SU MINUSU: apsakymai, Vilnius, Vaga, 1982.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, Vilnius, Vyturys, 1985.
VISAI NETYČIA: apsakymai, Vilnius, Vyturys, 1987.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, Vilnius, Vyturys, 1988.
ŠLEPETĖ: apysaka, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1996.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, antras leidimas, Vilnius, Vaga, 1997.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, Vilnius, Vaga, 1997.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1998.
ŠLEPETĖ: apysaka, antras leidimas, Vilnius, Genio leidykla, 1999.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, antras leidimas, Vilnius, Genio leidykla, 2000.
ŠLEPETĖ-3: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2000.
PASAKA APIE RASOS LAŠELĮ STIKLINIAIS BATELIAIS: pasaka, Vilnius, V.Račickas, 2000.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2000.
ŠLEPETĖ: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2001.
ŠLEPETĖ-3: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2001.
NAUJI ZUIKOS NUOTYKIAI, ARBA TIKRASIS DŽIAUGSMAS: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2001.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
KIEKVIENAS TURI SAVO NOSĮ: humoristiniai pasakojimai, Vilnius, V.Račickas, 2002.
MIKĖ IR JUOZAPĖLIS: trumpos novelės, Vilnius, V.Račickas, 2002.
JOS VARDAS NIPPĖ: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2002.
PIRMAS KARTAS. SELEMUKO ROPĖS MEILĖS ISTORIJA.: humoristinis pasakojimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
ŠOKOLADAS IKI PIRMADIENIO: trumpos novelės, antras, papildytas, leidimas (pirmojo leidimo pavadinimas „Mikė ir Juozapėlis"), Vilnius, V.Račickas, 2003.
ŠLEPETĖ: apysaka, ketvirtas leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2004.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2003.
NIPPĖ NORI NAMO: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2004.
GERIAUSIAS DRAUGAS: apsakymai, antras, pataisytas ir papildytas, leidimas (pirmojo leidimo pavadinimas „Visai netyčia"), Vilnius, V.Račickas, 2005.
SENI PAŽĮSTAMI, ARBA KETVIRTOJI ŠLEPETĖ: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2004.
VAIKŲ ANEKDOTAI: anekdotai, Vilnius, V.Račickas, 2005.
SUNKU BŪTI MOKINIU: apsakymai, Vilnius, V.Račickas, 2005.
ŠLEPETĖ: apysaka, penktas leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2006.
NEBAIGTAS DIENORAŠTIS: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2006.
GYVENO KARTĄ LUKOŠIUKAS: linksmi, liūdni ir kitokie Lukošiuko nutikimai šiame ir kituose gyvenimuose, Vilnius, V.Račickas, 2007.
ŠLEPETĖ 3: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2007.
NIPPĖ NAMIE: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2007.
BERNIUKAI ŠOKA BREIKĄ: novelių apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2007.
ŠOKOLADAS IKI PIRMADIENIO: trumpos novelės, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2008.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2008.
VAIKŲ ANEKDOTAI: anekdotai, antras leidimas,Vilnius, V. Račickas, 2008.
NEBAIGTAS DIENORAŠTIS: apysaka, antras leidimas (nauja redakcija), Vilnius, V.
Račickas, 2008.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, trečias leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2008.
BERNIUKAI ŠOKA BREIKĄ: novelių apysaka, antras, papildytas, leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2008.
GYVENO KARTĄ LUKOŠIUKAS: linksmi, liūdni ir kitokie Lukošiuko nutikimai šiame ir kituose gyvenimuose, antras leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2009.
PATRICIJA, ANTANAS, JO TĖTIS IR MAMA : romanas vaikams, Vilnius, V. Račickas, 2009.
BALTOS DURYS: romanas jaunimui, Vilnius, V. Račickas, 2010.
LIETUVIŠKA KEPURĖ: apsakymai, Vilnius, V. Račickas, 2010.
PENKTOJI ŠLEPETĖ PLIUS: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2011.
PAUKŠTELIUI ŠALTA: apsakymas, Vilnius, V. Račickas, 2012
VIENO PAVASARIO ISTORIJA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2012
ŠEŠTOJI ŠLEPETĖ. MISIJA NEĮMANOMA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2013
AŠ, DVIRATIS, PIRMOJI MEILĖ IR SUMUŠTINIAI SU SLIEKAIS: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2014
NATAS MUNTUS - MANO DRAUGAS: eilėraščiai, Vilnius, V. Račickas, 2014
MAMINUKAS: apsakymas, Vilnius, V. Račickas, 2015
SVEČIUOSE PAS MEŠKĄ: tikros istorijos, Vilnius, V. Račickas, 2016
TETULĖ ULĖ, SEPTINTOJI ŠLEPETĖ IR MAFIJA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2017
VAIKŲ ANEKDOTAI 3 : Vilnius, 2017
KAIP GUGIS DZIDARAS BUGĮ BADARĄ NUGALĖJO: pasaka nepasaka, Vilnius, V. Račickas, 2018

Literatūros tyrinėtojo Jono Linkevičiaus monografija apie rašytojo Vytauto Račicko gyvenimą ir kūrybą. Monografiją sudaro trys dalys. Pirmoji dalis skirta rašytojo biografijai: šeimai, jo vaikystei ir jaunystei, studijų laikotarpiui, darbui „Lietuvos pionieriaus" bei „Genio" redakcijose. Antrojoje dalyje nagrinėjama Vytauto Račicko kūryba. Trečioji dalis - interviu su Vytautu Račicku. Knygoje daug nuotraukų iš rašytojo gyvenimo bei jo knygų iliustracijų.
Knyga skiriama moksleiviams, mokytojams bei visiems lietuvių vaikų literatūra besidomintiems skaitytojams.

Vytautas Račickas turi prigimtinę dovaną iš vos pastebimų štrichų, detalių, užuominų, ne itin reikšmingų įvykių kurti vaikų pasaulį, komponuoti patrauklų siužetą, o svarbiausia - atskleisti savo herojų dvasinę būseną. Man nepaprastai patiko jo „mažasis epas" apie mergaitę Nippę. Tai jautrus ir dramatiškas pasakojimas apie sunkią jaunų žmonių brandą, jų santykius su komplikuotu suaugusiųjų pasauliu bei pačių pastangas išgirsti ir sugroti savo likimo melodiją.
Juozas Nekrošius, rašytojas Jonas Linkevičius, literatūrologas Romualdas Skunčikas, Mūsų draugas Natas Muntus literatūrologas
V. Račicko stambesnių kūrinių koncepcija tokia - vaikams parodyti jų bendraamžių likimą sudėtingame mūsų laikų pasaulyje. Rašytojui labiausiai rūpi vaiko dvasiniai horizontai, grynos sąžinės, tiesos ir gėrio problemos, siekimas kuo įspūdingiau aprėpti vaizduojamą visumą. Nemažiau V. Račickui svarbu kuo giliau prasiskverbti į savo herojų - vaikų ir paauglių - vidų, bristi su jais į vis aštrėjančius konfliktus, naują tikrovę, įprasminti laimingos šeimos idealą. Tam įkūnyti rašytojui reikia nemažos drąsos, etinės ir estetinės nuovokos.

Kur slypi Vytauto Račicko kūrybos vaikams ir jaunimui fenomenas? Jau trisdešimt metų rašytojas matomas vaikų literatūroje (tik debiutinė knyga 1980 m. Buvo skirta suaugusiems), tačiau atrodo, dar niekam esmingiau nėra pavykę atskleisti jo kūrybos populiarumo, universalumo paslapties. Pasinėrus į naujausio V. Račicko romano „Baltos durys" intriguojantį pasaulį, mano pasąmonėje kirbėjo mintis, kad kai kurie romano problematikos, veikėjų charakterių, pulsuojančio siužeto, stiliaus bruožai jau pažįstami iš ankstesnių rašytojo knygų.
V. Račickas šiuo romanu taikliai įsiaudžia į šiuolaikinėje vaikų literatūroje ypač aktualų problemų prozos kontekstą, kur pelnyti populiarumą (gerąja to žodžio prasme) bei skaitytojų ištikimybę kur kas sunkiau, nei, tarkim, kuriant literatūrines pasakas.
Naujasis V. Račicko romanas - skaudi knyga. Joje rašytojas įtaigiai atskleidžia dramatišką Geno Narušio, jaunuolio narkomano, „aš" tapsmo bei žlugimo istoriją bendraamžių, šeimos, mokyklos aplinkoje. Kūrinyje taip pat fragmentiškai skleidžiasi skaudžios šių dienų socialinės žaizdos: vaikų ir suaugusiųjų konfliktai, tėvų neištikimybės, skyrybų, bedarbystės, šeimos asocialumo, vienišo bei likimo valiai palikto vaiko, mirties ir kitos problemos, kurias ypač apnuogino mūsų atkurtos Nepriklausomybės metai.

Apie Vytautą Račicką per jo kūrybinio gyvenimo metus prikalbėta ir prirašyta daug: gražiai ir nelabai, analizuojant jo tekstus su domesiu ar atsainiau, kartais nepagrįstai peikiant, o kartais ir be pagrindo išaukštinant. Šiam autoriui aktyvų dėmesį rodo tiek skaitytojai, tiek literatūros kritikai: jo knygos ne kartą nominuotos Metų knygos rinkimams, literatūros tyrinėtojas Jonas Linkevičius 2007-ais metais parengė V. Račicko kūrybos monografiją, o skaitytojai 2013-ais metais V. Račicką išrinko mylimiausiu savo rašytoju (V. Račickas - vienintelis lietuvis, atsidūręs tų metų 9-12 klasių moksleivių skaitomiausių autorių sąraše).

Parašęs virš trisdešimt prozos kūrinių, šių metų pradžioje išleidęs apysaką „Aš, dviratis, pirmoji meilė ir sumuštiniai su sliekais", metams įpusėjus prozininkas skaitytojų bendruomenę nustebino eilėraščių knyga „Natas Muntus - mano draugas. Kad geba (arba mokosi) rašyti eilėraščius, V. Račickas sykį jau yra parodęs: rašydamas „Nebaigtą dienoraštį" į Deivės Tauraitės išgyvenimus kartais įpindavo vieną kitą jos poetinį bandymą. Siekiant atspindėti penkiolikos metų mergaitės mentalitetą, autentiškai perteikti savižudžio sąmonės srautą, tie eilėraščiai neišvengė ir patetikos, ir kalbėjimo klišių, ir banalaus graudulingumo. Į knygelę „Natas Muntus - mano draugas" sudėti eilėraščiai visiškai kitokie - žaismingi, ironiški, pozityvūs, šmaikštūs, rodantys netikėtus požiūrius į pasaulį. „Natas Muntus" - berniukų literatūros pavyzdys; tai matome iš pavadinimo, kuris nurodo į pagrindinį knygos personažą, o jei kokia mergaitė, panelė ar moteris pavadinimo - pirmojo signalo - nepaiso, dedikaciniame eilėraštyje randa aiškią kalbėtojo poziciją ir perspėjimą: „Eilėraščiai šie ne mergelėms. / Mergelės, šiukštu, neskaitykit!" (p. 5)

Čia pat autorius knygą apibūdina kaip pavojingą - esą ji skirta negeriems, išdykusiems berniukams, o tie, kurie dar nėra padykę, perskaitę knygą tokiais bematant taps: „Mat šią knygelę paskaitę, / Jie bus negeri, dievaži! / Berniukams visaip atsitinka, / Ypač, jei berniukai maži." ( ten pat). Šioje vietoje išryškėja kalbančiojo vertybinė poziciją: vaikai (ypač berniukai) turi būti išdykę, neklusnūs, šiek tiek peštukai, šiek tiek priešgynos. Tik iš tokių būdo bruožų mažiesiems pasaulio stebuklų ieškotojams rasis jiems taip reikalingaa drąsa ir savarankiškumas. Tokia vertybinė pozicija matyti visoje knygoje. Natas Muntus skaitytojui primena tradicinį, klasikinį berniukų literatūros personažą - kokį nors Lionebergos Emilį ir geriausią Karlsono draugą Mažylį. Tradicinėje mergaičių literatūroje tokio padykusio vaiko pavydžiais galėtų būti Poliana, Madikė, Anė iš Žaliastogių. Žinoma, visoms tokioms mergaitėms šią knygelę skaityti uždrausta, joms yra kitokių veiklų ir kitokių kūrinių: „Yra juk gražių pasakėlių - / Apie raganą, velnią, Sigutę" (ten pat) Toks atkaklus bandymas atgrasyti mergaites nuo šios knygos kelia intriguojančią mintį: o gal „Natas Muntus" ne vien berniukams, bet mergaitėms skirta knyga, siekianti ne tik berniukus, ir taip iš prigimties padykusius, bet ir mergaites išmokyti nutrūktgalviškumo? Ar ironiškas mergaičių nuvertinimas, jų ir berniukų kiršinimas nebus sąmoningai apmąstytas sprendimas labiau išplėsti skaitytojų ratą? Kalbant apie adresatą, galima pasakyti, kad knyga orientuota ir į suaugusiųjų auditoriją. Kai kurių eilėraščių temos patrauks pilietiškai ar net politiškai aktyvius visuomenės narius, o tam tikri komentarai, išsakomi tėvams, atspindi ne naivaus vaiko, bet suaugusiojo vertybines patirtis. Kai kurios eilutės, vyresniam skaitytojui keliančios šypseną, jaunesniam, mažesniam gali likti nesuprastos, nes jų turinys nėra vaikiškas: „Bet aš vis tiek norėčiau, / Sakau sau tyliai. / Brolio arba sesės... / Tik nežinau, ar jūs, mieli tėveliai, norit, / Ar jūsų meilės laužas neužgesęs" (p. 6); "Kas buvo, tas pražuvo. / Zvonkienė tapo Zvonke, / Butelis, žinoma, bonke." (p. 10); „Žemė kėlė žolę, / Žolė kėlė rasą. / O Raselė kėlė ranką / Prieš savo motušėlę" (p. 63).

Eilėraščių temos pačios įvairiausios. Nuo pamokymų, kaip turėtų elgtis vaikai ir tėvai, nuo patarimų, ką daryti, kad vaiko gyvenimas nebūtų nykus (tokie eilėraščiai išsako vertybinę poziciją, atskiria teisingą vaikystę nuo neteisingos), nuo Nato veiklų bei norų aprašymo iki sudėtingų politinių temų ir socialinių aktualijų kritikos. Štai viename eilėrašty juokiamasi iš žmonių, kuriems kultūrinių ir socialinių pasibuvimų centru tapęs prekybos ir pramogų centras „Akropolis": „Ten, kur Vilniaus krūmai, / Ant žalios kalvos, / Šviečia didis rūmas - / Perlas Lietuvos" (p. 15). Aštri ironija atsiranda dėl šio eilėraščio intertekstualumo: iš garsių poetų romantiškai apdainuotų Vilniaus kalvų ir rūmų beliko viso labo kalva ir krūmai, vilnijantis pasakų miestas tapo prekybos sostine. V. Račickas siūlo saikingai pasijuokti iš neatitikimo tarp istorinės Vilniaus praeities ir apverktinos realybės.

Panašių nuorodų į populiarius lietuviškus tekstus galima rasti ir kituose eilėraščiuose. Tie tekstai jungiami, maišomi tarpusavyje, šmaikščiai perrašomi, kad priverstų nusišypsoti vyresnį, kitokią intelektualinę patirtį turintį skaitytoją: „Baltos lankos, / Juodos avys - / Piemuo - / Sąmonę praradęs" (p. 61). Arba „Mes mergytės kaip pupytės, / Esam dar visai mažytės. / Mokame gražiai dažytis - / Leidžia mums mamytės„ (ten pat). (Šiame ketureilyje, autoriaus pavadintame haiku, jau ne tik varijuojama populiarios liaudies dainos tekstu ir įvaizdžiais, bet ir pašiepiamas kai kurių tėvų noras paversti savo vaikus mažais suaugusiaisiais).

Kitame eilėraštyje sukritikuojamas polinkis rašant trumpąsias žinutes ir elektroninius laiškus trumpinti žodžius: „Kai rašom žinutes, / Į visas puses / Mėtome balses. / Kng. - knyga, / Špg. - špyga. / Šnd. - šiandien, / Vkr. - vakar." (p. 10) Ir esamos situacijos reziumė - „taigi tikras šakar makar" (p. 10). Šiame eilėraštyje paaiškinama, kad Natas Muntus iš tikrųjų yra Donatas Muntianas, tik dėl polinkio viską trumpinti, net asmenvardžius, iš berniuko vardo ir pavardės liko Natas Muntus.

Knygoje užsimenama ir apie nedraugiškus NATO ir Rusijos santykius. Norint suprasti tokį eilėraštį jau neužtenka būti geru skaitytoju, reikia nusimanyti politinėje situacijoje, paskaitinėti spaudą. Šitaip išplėsdamas temų lauką V. Račickas, parašęs eilėraščių knygą tarsi vaikams (didelės raidės, spalvotos iliustracijos), dovanojo knygą skaitytojui, kurio amžius, kaip dabar populiaru apibrėžti amžiaus ribas - nuo penkerių iki devyniasdešimt penkerių metų. Tiesa, kartais rašant eilėraštį užsimojama per plačiai ir nepastebima, jog tekstui pritrūksta turinio, eilutė įrašyta labiau dėl rimo nei dėl prasmės, pvz.: „Aš labai ilgai gavojau: / Kam šuniukui penkta koja? / Kol galų gale sumojau: / Jam nereikia penktos kojos" (p. 57); "Lietuvoj visi žaidžia krepšinį. / Natui Muntui patinka kvadratas. / Kas gi šito žaidimo nežino? / Kvadratas yra kvadratas" (p. 28) - pastaroji išvada aiškiai dirbtinoka, padaryta nebesugalvojant, kaip užbaigti posmą, ji neturi apibendrinamosios galios.

Račickas dažnai nesusitvarko su tekstų pabaigomis. Štai eilėraštyje „Nato kliedesiai" kalbama apie Nato svajones, trisdešimt aštuoniose eilutėse linksniuojant, ko Natas norėtų, ir, regis, jau randasi tempas, įvaldomas rimas ir ritmas, aprašymai - šmaikštūs, skaitytojas nuteikiamas efektingai pabaigai, bet tesulaukia beveik banalybės, paprasčiausio sprendimo: „Ai, šitaip nebūna. / Nereikia kliedėti" (p. 47). Aišku, neįmanoma, kad visi eilėraščiai būtų pavykę, todėl V. Račicko naudai būtina pasakyti, kad knygoje apie Natą Muntų esti eilėraščių, turinčių įdomią, prasmingą mintį, su kibirkščiuojančiomis pabaigomis: eilėraštyje „Atsakymai" (p. 42) užduodami įvairūs mažai reikšmingi klausimai ir pateikiami atsakymai į juos, o pabaigoje kaip atsvara nebūtinai reikšmingiems dalykams priešinama prasminga išvada: „Kam tu gyveni? / Kažkam tavęs reikia." Dar keletą eilėraščių, ir pažiūros neturinčių jokios siužetinės linijos, nepasižyminčių lyrizmu, išgelbsti žongliravimas žodžiais. Iš tokių eilėraščių-žaidimų būtina paminėti „Natas ir mašinos", „Kur šuneliai loja".
Rasa Milerytė
Kreipiant žvilgsnį nuo eilėraščių turinio ir pereinant prie formos klausimų, pravartu prisiminti tradiciją, kai vaikams rašantys autoriai pateikdavo skaitytojui iš tradicinių ketureilių sudarytus, tvarkingai surimuotus eilėraščius. Regis, tokia forma patogiausia: nesunku išlaikyti vaiko dėmesį, įmantri kalbinė raiška neužgožia prasmės, vaikui natūraliai malonu klausytis melodingo žodžių skambėjimo. Tačiau praėjusiais metais A. Šimkus drąsiai pažeidė tokią vaikų poezijos tradiciją išleisdamas netaisyklingai surimuotų, kartais ir verlibru užrašytų eilėraščių knygą „Vaizdai iš gyvenimo bobulytės ir kt.". Šiemet tą patį padarė V. Račickas. Nors „Nato Muntaus" eilėraščiai rimuojami, eilutes labai dažnai sudaro skirtingas skiemenų, o eilėraštį - nelyginis eilučių skaičius, ritmas - trūkčiojantis, todėl skaitytojas patiria savotišką skaitymo nepatogumą: jis negali maloniai atsipalaiduoti, privalo išlikti budrus, nes nežino, ko tikėtis iš kitos eilutės. V. Račicko, atsisakydamas sklandaus ir patogaus eilėraščio, siūlo skaitytojui išeiti iš konforto zonos ir gyventi kitaip: žaisti, išdykauti, apgaudinėti mokytojus, vietoj nuobodžių pamokų ruošos skaityti nuotykinę literatūrą, vadinasi, ir pačiam patirti nuotykį, skatina iš suvaržytos miesto erdvės bėgti į stichišką, nesuvaldomą gamtą („Jeigu dingo apetitas, / Eik į gamtą kuo greičiau. / Grynas oras - deficitas. / Aš mieste jo nemačiau",p. 39).

Be abejo, šalia tokio chaotiškumo provokacijų eilėraštyje išsaugomos ir tradicinės vertybės. O vertybių klausimas V. Račickui šioje knygoje be galo svarbus. Skatindamas vaiką išdykauti, džiaugtis vaikyste, jis nepamiršta ir to, kad vaikas turėtų būti auginamas jautrus, empatiškas, pastabus, mandagus, mylįs savo šeimą ir šalį. Autorius nepamiršta ir tokių buitiškų dalykų (paminimų su lengva ironija), kaip sveika mityba ir gyvensena. Daug dėmesio skiriama skaitytojo-vaiko sąmoningumo ugdymui. Aiškinama, kas yra gerai, o kas blogai, skatinama rinktis gabūt sunkesnį, bet prasmingą gyvenimą („Jeigu, Natai Muntau, tu / Vien į pinigus žiūrėsi, / Tai profesijos ir darbo / Niekad neturėsi", p. 79). Ir šiuos pamokymus vaikas turėtų priimti, kadangi autorius solidarizuojasi su vaiku, jis gerai suprantanta, kas šiam gali kelti nerimą bei liūdesį.

„Natas Muntus - mano draugas" - vietomis nelygi ir netobula knyga, bet turbūt dėl tokio netobulumo knygos berniukas galėtų tapti visų vaikų draugu.

Literatūrologo Regimanto TAMOŠAIČIO įžvalgos

Vytautas Račickas: gyvenimas dvasinio aiškumo teritorijoje

Vytautas Račickas yra suaugęs, bet nepasenęs ir, ko gero, nepasensiąs vaikų literatūros autorius. Jis visą gyvenimą išlieka šalia vaiko, yra jam ištikimas, moka su juo žaisti bei išdykauti, įsijausti į dideles mažojo žmogaus problemas. Juk mažas žmogus - ne mažiau svarbus už didelį, o jo džiaugsmai ir rūpesčiai - nė kiek ne menkesni nei metų naštos prislėgtų dėdžių.
Vytauto pasaulyje apskritai nėra amžiaus diskriminacijos: čia vaikai savo jautrumu bei mąslumu yra pakankamai dideli, o suaugusieji - pakankamai sumažinti, tarsi kiek suvaikėję. Jie tik dėl padorumo apsimeta svarbiais asmenimis, vaidina savo juokingus socialinius vaidmenis, yra priversti vaikščioti su kaukėmis ir susitapatinti su savo pareigomis. Šie rūpesčių žmonės dažnai nė patys nesuvokia, kad mąstymu prisitaiko prie visuomenės požiūrio, kad jų gyvenimas - nenuoširdus. Jie gyvena tarsi ne sau, o tik stengdamiesi pateisinti visuomenės lūkesčius, atitikti vienus ar kitus elgsenos standartus. Palyginti su jais vaikai nors ir naivūs, bet kur kas nuoširdesni, tikresni. Jie dar nėra praradę vadinamojo asmens integralumo, yra linkę ginti savo požiūrius ir įsitikinimus. Todėl jie ypatingi tuo, kad į gyvenimą žvelgia iš dvasinės autonomijos pozicijų. Pasakytume ir paprasčiau - jie yra laisvesni. Vaikai ne tik gali žaisti žaidimus, jie dar moka ir rimtą suaugusiųjų pasaulį pamatyti kaip žaidimą. Ir jie gerai suvokia, kad bet kokio žmonių žaidimo aukščiausiasis laimėjimas - nuoširdūs, gražūs, teisingi žmonių santykiai. Jie žino, kad žmogiškojo gyvenimo žiedas yra šeima. Nes tik joje gali skleistis esminė gyvybinė energija - meilė, ir tik joje gali išsipildyti giliausias žmogaus sielos lūkestis - laimės jausmas. Juk laimė yra ne kokių daiktų krūva, o tiesiog geras jausmas, kad esi su tais žmonėmis, kuriuos myli ir su kuriais tau gera. Gyvenimo tiesos yra gana paprastos, tarsi vaikiškos, nors kartu tai - pati giliausia filosofija...
Vaikai gali mums priminti tai, ką mes, suaugusieji, dažniausiai esame pamiršę arba ištaškę nervinguose savo gyvenimo greitkeliuose.
Vytautui Račickui vaiko teritorija - ne tik žaidimo, bet ir laisvės, moralinio aiškumo teritorija. Kartu tai pakankamai dramatiškas pasaulis, nes jo patirtys ir įvykiai yra lemtingi, išliekantys visam gyvenimui. Į tą pasaulį pageidautina įeiti tik kaip į šventyklą - su švaria sąžine ir begaline pagarba visiems tiems, kurie ten gyvena. Apskritai rašytojas rašymui turi pribręsti dvasiškai ir morališkai, o vaikų literatūros autorius - ypač. Jam reikalavimai - ypatingi, tik daug subrendusių rašančiųjų to nesupranta.
Esu ne kartą stebėjęs, kad Vytautui tame fizine ir socialine reikšme didelių žmonių pasaulyje liūdna, jis jame buvoja paskendęs melancholijoje. Ir atgyja ten - vaikystės gyvenimo šviesoje, dvasinės autonomijos teritorijoje.

Vytautas Račickas taikosi į gatvės vaikų psichologiją, nei aukščiau, nei žemiau. Kalba jų kalba, gyvena jų rūpesčiais. Ir tai jam pavyksta. Vidutiniškas, tipiškas, standartinis vaikėzas - jo idealas.

Gyveno kartą Lukošiukas

Smagi knygutė, kuria galima patikrinti skaitytojo - ir jauno, ir suaugusio - intelektualinį koeficientą. Šioje knygutėje žaidžiama juoduoju humoru. Lukošiukas vaikų literatūroje - lyg J. Erlicko tipažas ar M. Martinaičio Kukutis mūsų poezijoje. O šmaikštūs ir paradoksalūs tekstai, žaidžiantys mąstymo stereotipais, artimi G. Beresnevičiaus kūrybai. Gal ir D. Charmso įtakos esama. Račickas moka žaisti, būti šalia vaiko, o kartu su juo pasijuokti iš inertiško suaugusiųjų pasaulio. Nors, kita vertus, tas juodas humoras nebrandžią sąmonę gali veikti ir neigiamai. Kad Lukošiukas blogai mokosi, bet moka gyventi - ne tik vaikas, bet ir dažnas suaugęs į tokį tekstą reaguoja skausmingai, kaip prieš pasikėsinimą prieš edukacines normas ir autoritetus.

Nebaigtas dienoraštis

Tematika niūroka. Mokykla kaip refrižeratorius. Direktorė Apolonija Railienė. Kraujo vėžiu serganti Živilė. Šuo Dodžeris, žmogiškos draugystės ir tėvų meilės pakaitalas. Žilvinas Bauba, šokėjas, sportininkas, agresyvus seksualumas. Gėjus Valentinas Algimantas. Motinos draugas - Pranukas (abu silpno regėjimo). Tėvas išsižada nesantuokinės dukros. Tragišką finalą motyvuoja klasika: „Ana Karenina".
Lengvai ir įtikinamai parašyta apie labai sunkius dalykus. Primena, kad paauglystė yra pats sunkiausias gyvenimo ruožas. Gerai kuriamas sudėtingas gyvenime pakrikusios paauglės charakteris. Skaityti buvo įdomu, knyga traukė.
Tačiau rizikinga spekuliuoti tikromis tragedijomis siekiant „rezonansinio efekto". Kūrinys gali suteikti socialinės motyvacijos, jis abejotinas psichologinės higienos požiūriu. Tokios knygos motyvuoja egocentrines paauglio nuostatas, kad pasaulis yra blogas, kad gyventi galbūt neverta.

Patricija, Antanas, jo tėtis ir mama

Autorius tikroviškame (pavojingai žurnalistiniame) romane vaikams šių dienų realijų kontekste įgyventina fundamentalų žmogiškųjų siekių archetipą - pilnos šeimos idėją. Veikiančioji kūrinio jėga, sudaranti motyvacinius veiksmo pagrindus, yra mažo berniuko (antroko) Antano valia; vaiko troškimas turėti mamą, kuri primintų ir pakeistų jo mirusią motiną. Personažas, padedamas draugės Patricijos, sugalvoja įvairiausių išmonių, kad tik suartintų savo mylimą tėtį, energingą verslininką Aleksandrą Tamulį, su mokytoja Jūrate. Kaip ir pasakoje, mokančią tikėti gėriu, vaiko pastangos baigiasi idiliška pabaiga, šeimos atsikūrimu.
Kūrinys šiltas, parodantis gyvenimo sudėtingumą, bet teikiantis vilties ir pasitikėjimo žmogaus gera valia, kuri yra tarsi prigimtinis gyvybės balsas.
Pagrindiniai veikėjai, aišku, vaikai. Jie yra laisvi, nesukaustyti, bendrauja natūraliai, kiekvienas turi kokių nors interesų, pomėgių. Antai Patricija kolekcionuoja populiariosios kultūros ikonas - Merūnas, Radžis, Mia... Vėliau ji taip pat natūraliai apsisprendžia ekologinėms vertybėms, globoja gyvūnus. Visi personažai labai gyvybingi, net spirgantys dėl savo energijos ir sumanymų, kiekvieno savitas stilius ir manieros.
Spalvingas, ryškus ir kultūriškai charakteringas tetos Ulės paveikslas. Jis kiek šaržuotas, bet tikras. Įsitikinusi vegetarė, ekologinė fanatikė, tuo pačiu metu ir apsimetėlė, įžūli, agresyvi su savo pamokymais. Bet net ir jos svajonei leista išsipildyti, kūrinio pabaigoje ji pakyla į dangų, laimėjusi loterijoje skrydį oro balionu.
Autorius kiekvieną paprasčiausią savo veikėjo, vaiko veiksmą - kad ir rašymą mokytojos Jūratės tušinuku („jūratinuku") - sugeba pavaizduoti gyvai, plastiškai, net dramatiškai. Toks charakterių, elgsenos situacijų ir kalbos jausmas įtraukia. Veiksmą pagyvina visokios komiškos situacijos (vaikas bando tėvą išgyvendinti iš namų - kad jis apsigyventų pas Jūratę - pelėmis, žiurkėmis, tarakonais, pasinaudoja net asocialaus žmogaus vaidyba).
V.Račickas sukuria autentišką miesto kultūros, miestiškos visuomenės paveikslą. Žmonės čia labai įvairūs, individualūs, bet nė vienas netrukdo kitam būti tokiu, kokiu tas kitas yra, jie leidžia būti kitiems ir papildo vienas kitą savo pomėgių, interesų, charakterių įvairove.
Romane tikroviškai pavaizduoti įvairūs socialiniai sluoksniai - nuo komercinės galios viršūnių iki kuklios mokytojo realybės. Tačiau šitie skirtumai žmonių nesupriešina, nes veikėjus jungia kur kas gilesnės žmogiškosios vertybės. Be to ir socialinė bei materialinė veikėjo pozicija čia nėra stabili duotybė, gyvenimas yra dinamiškas, viskas greitai keičiasi. Išlieka tik žmogus su savo žmogiškaisiais tikslais, kurios ypač gyvai jaučia subtiliausia visuomenės grandis - vaikas. Šeima - amžina vertybė, vaikas saugus gali būti tik šeimoje.
Vaikiškas V.Račicko pasaulis turtingas ir įvairus. Jo knyga rekomenduotina ir paaugliams, ir tėvams. Joje yra stiprios pozityviosios gyvenimo nuostatos. Galima knygą kritikuoti dėl minėtų „žurnalistinių" temų, bet...

Lietuviška kepurė

Knyga lengvai skaitoma ir įdomi, pasakojimai - išliekantys, įsimenantys. Autentiški vaikų ir suaugusiųjų gyvenimo vaizdai, kuriuos vienija lietuviškumo tematika. Tipiškos tų laikų (Lietuva po Atgimimo) situacijos, konkrečios istorinės, socialinės ir kultūrinės realijos - knygą skaitant apima malonus atpažinimo ir susitapatinimo efektas. Centrinis laiko orientyras knygoje, apie kurį sukasi visi įvykiai, 1991 metų sausio 11-oji. Pasakojimai dažnai autentiški, kylantys iš realių asmenų prisiminimų, todėl jie įgyja papildomos vertės. Kas šioje knygoje yra gražu? Jau šiandien primiršta lietuvių tautos vienybė, giminiškas visuomenės jausmas. Kiekvienu apsakymu pasakotojas keliauja iš šeimos į šeimą ir jaukiose kamerinės aplinkose randa tarsi tuos pačius žmones, kurių paveikslus papildomai sušildo vaikiškos refleksijos ypatybės (dažniausiai pasakojama vaiku balsu, kuris suteikia nuoširdumo ir tikrumo įspūdį). Netikėtas atradimas skaitant: šis autorius yra bene svarbiausias mūsų naujosios istorijos literatūrinis metraštininkas, jo knyga yra realiai išliekanti. V. Račickas reflektuoja tautos istoriją per vaikų pasakojimus. Glaustas pasakojimas įgyja apibendrinimo jėgą, per atskiras detales ar veiksmo situacijas daug pasakoma apie to meto žmogaus ir visuomenės realybę. Kintanti istorija amžiname šeimos ir tautos vertybių rate, taip galima aprašyti V. Račicko kūrybinę formulę. Tauta ir šeima istorijoje, vis naujomis sąlygomis sauganti savo tapatybę.
Šis rinkinys yra išsilaisvinusios Lietuvos dvasios dienoraštis, skatinantis apmąstyti tautiškumo, patriotizmo idėjas. Ir visa tai parašyta ne rūsčia ir skausminga martirologinės literatūros nuotaika, o šviesiai ir žaismingai, su autoironiška savistaba. Puikus rinkinys, tinkantis ne tik mokyklai ir ne tik vaikams. Autorius sugrįžta prie klasikinio apsakymo principų: pasakojimas aiškus ir skaidrus, veiksmą organizuoja koks nors centrinis įvykis, moralinė idėja neužgožia vaizdingumo ir pan.
Keletas minčių apie atskirus apsakymus.
„Pabaisiukas" - švelni pašaipa ultrapatriotizmo tema: viskas šeimoje turi būti lietuviška, nors veikėjų galvoje, kaip ir gatvėse, pilna užsienietiškų vardų, todėl ir lietuviškas įsigyto šuniuko vardas - Pabaisiukas - atspindi tą kultūrinę makalynę. Puiki ironiška pakrikusios ir tapatybės ieškančios kultūros metafora. Kas ir koks tas lietuviškumas XX a. pabaigoje? Nei šioks, nei toks, kaip ir šuniukas iš turgaus. Mišrūnas, tačiau savas, mielas. „Strazdanosė" - apie mergaitę Kristę iš socialiai remtinos šeimos, kurios geriausias draugas yra benamis Ricius. Šis jautrus apsakymas priklausytų geriausiai humanistinės prozos tradicijai, artimas Petro Cvirkos moralinio apsakymo tipui (beje, autoriui būdingas tas pats kaip ir p. Cvirkai pastabumas, dėmesingas visų gyvenimo detalių fiksavimas). „Vieversėlis" - jautrumas gamtai kaip gėrio šaltiniui ir kartu gamta suvaidina laikinį vaidmenį (vieversėlis senelį sulaiko laukuose ir apsaugo jį nuo išvežimo į Sibirą). Į šeimos gyvenimo aprašymus plastiškai įpinamos istorinės žinios (Trakų pilies istorija, plytos simbolizmas apsakyme „Tuščia diena").
„Su vardu gimusi" - subtilus ir komiškas, kultūrinis ir politinis šeimos konfliktas, kur patriotinės vertybės 1991 metais svyruoja tarp Algirdo, Vytauto ir televizijos serialų (Santa iš „Vergės Izauros"). Tėvas, lakstydamas po mitingus, numeta svorio, mama, iš susijaudinimo puldinėdama prie šaldytuvo, to svorio priauga - situacija anekdotiška, tačiau labai aiški ir tikroviška. Puikus lietuviškos šeimos portretas. Ir pasirinktas sausio 13-osios nakties naujagimės vardas simboliškas - Loreta. „Pasakojimas apie Justą" - berniukas tų įvykių metu, įsipjovęs pirštą, nuveža kraujo privarvinęs jo į buteliuką nuo vitaminų. „Lietuviška kepurė" - gražus, išmintingas tautų susitaikymą, žmonių santarvę teigiantis pasakojimas. Skirtingų tautų žmones sujungia žmoniškumas. „Gražiausi namai" - kaip kuriasi naujos tradicijos, sujungiančios žmonių bendruomenę.
Žmogiškosios vertybės išsiskleidžia net pačiomis sunkiausiomis sąlygomis. Įdomu ir tai, jog 1991 metų Lietuva apsakymuose iškyla kaip draugiškesnė, solidaresnė, vieninga, viltinga, o artėjant iki šių dienų (apsakymai datuoti, paskutinieji pažymėti 2010 metais) žmonės vaizduojami nervingesni, labiau susirūpinę materialiais dalykais ir buitimi. Senesnių laikų apsakymuose jų poreikiai juokingai kuklūs (antai didžiausias turtas - su profsąjungos paskyra gautas „žiguliukas", kurį, beje, pervažiuoja tankas), šiandien - tai jau tikri europiečiai, neįsitenkantys Lietuvoje ir turintys atitinkamus poreikius. Jau išryškėja ir Lietuvai skaudi emigracijos tema, nebelietuviškos vertybės, gyvenimo būdas, anglicizmų prikaišiota kalba. Nors dar lietuviai, bet jau mąstome tarsi angliškai, bet iš esmės - kapitalistiškai. V. Račicko tekstas subtiliai ir neįkyriai pradeda prisiminti ir atpažinti tikrąsias vertybes, ugdo tautinės tapatybės, kultūrinio susivokimo pagrindus. O juk tai dabar ir yra prioritetinė edukacinės pedagoginės programos nuostata.
Prieš keletą metų skaitydamas šio autoriaus kūrinius (kad ir „Zuiką padūkėlį") turėjau priekaištų autoriui dėl jo kolektyvistinio personažo, dėl masinės psichologijos, toje knygoje man trūko poezijos ir metafizinės potekstės. Šiame rinkinyje jau yra kitaip: už tarsi paprasto pasakojimo ryškėja fundamentalios vertybės, o kai kurie motyvai bei situacijos įgyja simbolinės filosofinės reikšmės. Autorius (ar skaitytojas) tobulėja?
Manau, V. Račickas yra reikalingas autorius, nes mokykla jau seniai nebeturi P. Cvirkos rango vaikų literatūros rašytojų, galinčių kurti ne tik morališkai prasmingas, bet ir įdomias, paprastas, tikroviškas istorijas ne tik vaikams.
Kartais savo literatūrologinius sprendimus pasitikrinu labai patikimu praktiniu kriterijumi, leidžiančiu apsisaugoti nuo teorinių spekuliatyvių nukrypimų: ar šią knygą pirkčiau? Taip, šias V. Račicko knygas tikrai pirkčiau sau ir savo vaikams. Nes jos visiškai atitinka Horacijaus literatūros (poezijos) funkcijos apibrėžimą: dulce et utile, malonu ir naudinga.

Baltos durys

Tai jau tikra literatūra. Šią knygą pasidedu savo knygų lentynoje, skirtoje geriausiai vaikų ir paauglių literatūrai. Knyga ir paaugliui, ir brandžiam skaitytojui, išmanančiam geros literatūros subtilybes ir mokančiam jomis džiaugtis.
Knyga tarsi dviejų lygmenų: lengvas ir skaidrus paviršius ir intensyvus vidinis pasakojimas, stiprus prasmės klodas.
Intensyvios prasmės įtampos ir priešpriešos. Paprastas pasakojimas (atskirais epizodais, pateikiamas kaip skirtingų veikėjų atsivėrimai), lengva kalba ir gili potekstė su nuolatos bręstančia įtampa.
Pagrindinis veikėjas Genas Narušis yra lyg ir tipiškas personažas, toks, kaip visi paaugliai, bet kūrinyje jis įgauna autentišką charakterį ir ypatingos vertės matmenį. Jo gyvenimas spontaniškas ir tarsi lengvas, koks ir būna paauglystėje; tas veikėjas tarsi gražiai plaukia su kitais panašiais jaunuoliais, plaukia tarsi su visu pasauliu, bet už tokio gyvenimo lengvumo potekstėje ima ryškėti jaunystės upės pavojingi povandeniniai akmenys, stiprėja charakterio dramatizmas. Už nerūpestingų jaunimo santykių - ieškant pramogų, malonumų bei įdomybių - veriasi grėsmingi dalykai, o romano herojus tarsi eina prarajos kraštu. Iš vienos pusės jo veiksmus motyvuoja gražūs potraukiai - tikros meilės ir draugystės ilgesys, sąžiningas bendravimas su žmonėmis, - iš kitos pusės jis yra paveikus, pasiduodantis blogoms įtakoms jaunuolis. Jaunatviškas pasitikėjimas gyvenimu, neatsakingumas, natūralus malonumų poreikis jį artina prie pavojingų dalykų. Skaitytoją prie knygos pririša ir empatinis santykis su veikėju: Genas yra kažkaip patrauklus, simpatiškas veikėjas. Jis turi savotiško nekaltumo psichologinę bei moralinę aurą, kažkokio vaikiškumo, ir tai verčia jaudintis dėl jo likimo.
Čia rašytojas subtiliai, bet labai aiškiai parodo pereinamojo amžiaus pavojus, įspėja apie juos visiškai nemoralizuodamas ir nesigriebdamas literatūrinio dramatizavimo. Puiku tai, kad knygoje nėra jokių moralizavimo intonacijų, atbaidančių ne tik jauną, bet ir suaugusį skaitytoją. Ne autorius rodo blogybes, bet jos pačios atsiveria per meninę kūrinio realybę.
Tragiškoji jaunystės poezija - taip apibūdinčiau šią V. Račicko knygą, rodančią neabejotinai išaugusį autoriaus meistriškumą. Apie ją dar ketinu parašyti daugiau, o šioje vietoje lieka konstatuoti, kad man ji - geriausia iš visų šio autoriaus knygų. Apskritai V. Račicko knygos yra ne kokie literatūriniai bandymai, flirtas su mokykline auditorija, tai tarsi viso gyvenimo pasišventimas.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jo knygos gimsta iš širdies, Tad prie Račicko pavardės Visi priprato jau seniai, Na, o labiausiai - mokiniai. Jo personažai tokie puikūs! Be Edvarduko ir be Zuikos, Be Nippės ir kitų vardų Gyventi būtų nuobodu. Rašytojas plačiai keliauja. Vos tik išleidęs knygą naują, Pirmiausia jis aplanko tuos, Kurie jį skaito nuolatos.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jo knygos gimsta iš širdies,
Tad prie Račicko pavardės
Visi priprato jau seniai,
Na, o labiausiai - mokiniai.

Jo personažai tokie puikūs!
Be Edvarduko ir be Zuikos,
Be Nippės ir kitų vardų
Gyventi būtų nuobodu.

Rašytojas plačiai keliauja.
Vos tik išleidęs knygą naują,
Pirmiausia jis aplanko tuos,
Kurie jį skaito nuolatos.

O skaito jį jau kelios kartos,
Nes geros knygos šito vertos.
Smalsiausi laukia tęsinių,
Kas kartą vis įdomesnių.

Alma KAROSAITĖ

Vytautas Račickas - mylimiausias vaikų rašytojas Lietuvoje. Jo knygos kasmet patenka į skaitomiausių knygų penketuką.
V. Račicko knygos dažniausiai linksmos. Linksmos net ir tada, kai pasakoja ne itin linksmą, kartais net liūdną istoriją.

„Zuikos padūkėlio", „Šlepetės", „Berniukai šoka breiką" ir kitų knygų autorius prisipažįsta, kad jam labai patinka rašyti apie gerokai pašėlusius vaikus, kuriuos jis vadina teigiamais išdykėliais. O šalia tų padūkėlių, tų jokūbėlių, mikių ir lukošiukų visuomet būna jų mokytojos, kurios kartais ima ir patenka į keblią ar net komišką situaciją. O dešimtmečiui skaitytojui to tik ir reikia.

Šis rašytojas nuolat susitikinėja su savo skaitytojais mokyklose, bibliotekose. Pasakoja apie rašytojo darbą, skaito savo kūrybą.

Ne vienas vaikas kelią į nuostabų knygų pasaulį atrado perskaitęs bent vieną šio rašytojo knygą.

Jeigu klaustumėte, kas V. Račicką įkvepia rašyti, atsakytų: „Vaikų gyvenimas. Ir žinojimas, kad esu labai skaitomas, kad vaikai laukia naujų mano knygų".

Per trisdešimt kūrybinės veiklos metų rašytojas yra aplankęs net tolimiausiuosse Lietuvos kampeliuose gyvenančius jaunuosius skaitytojus. O neseniai svečiavosi pas lietuvius JAV - Detroite, Čikagoje, Lemonte.

KAI MES MYLĖJOM VIENAS KITĄ: dvi apysakos, Vilnius, Vaga, 1980.
TREJETAS SU MINUSU: apsakymai, Vilnius, Vaga, 1982.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, Vilnius, Vyturys, 1985.
VISAI NETYČIA: apsakymai, Vilnius, Vyturys, 1987.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, Vilnius, Vyturys, 1988.
ŠLEPETĖ: apysaka, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1996.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, antras leidimas, Vilnius, Vaga, 1997.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, Vilnius, Vaga, 1997.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1998.
ŠLEPETĖ: apysaka, antras leidimas, Vilnius, Genio leidykla, 1999.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, antras leidimas, Vilnius, Genio leidykla, 2000.
ŠLEPETĖ-3: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2000.
PASAKA APIE RASOS LAŠELĮ STIKLINIAIS BATELIAIS: pasaka, Vilnius, V.Račickas, 2000.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2000.
ŠLEPETĖ: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2001.
ŠLEPETĖ-3: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2001.
NAUJI ZUIKOS NUOTYKIAI, ARBA TIKRASIS DŽIAUGSMAS: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2001.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
KIEKVIENAS TURI SAVO NOSĮ: humoristiniai pasakojimai, Vilnius, V.Račickas, 2002.
MIKĖ IR JUOZAPĖLIS: trumpos novelės, Vilnius, V.Račickas, 2002.
JOS VARDAS NIPPĖ: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2002.
PIRMAS KARTAS. SELEMUKO ROPĖS MEILĖS ISTORIJA.: humoristinis pasakojimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
ŠOKOLADAS IKI PIRMADIENIO: trumpos novelės, antras, papildytas, leidimas (pirmojo leidimo pavadinimas „Mikė ir Juozapėlis"), Vilnius, V.Račickas, 2003.
ŠLEPETĖ: apysaka, ketvirtas leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2004.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2003.
NIPPĖ NORI NAMO: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2004.
GERIAUSIAS DRAUGAS: apsakymai, antras, pataisytas ir papildytas, leidimas (pirmojo leidimo pavadinimas „Visai netyčia"), Vilnius, V.Račickas, 2005.
SENI PAŽĮSTAMI, ARBA KETVIRTOJI ŠLEPETĖ: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2004.
VAIKŲ ANEKDOTAI: anekdotai, Vilnius, V.Račickas, 2005.
SUNKU BŪTI MOKINIU: apsakymai, Vilnius, V.Račickas, 2005.
ŠLEPETĖ: apysaka, penktas leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2006.
NEBAIGTAS DIENORAŠTIS: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2006.
GYVENO KARTĄ LUKOŠIUKAS: linksmi, liūdni ir kitokie Lukošiuko nutikimai šiame ir kituose gyvenimuose, Vilnius, V.Račickas, 2007.
ŠLEPETĖ 3: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2007.
NIPPĖ NAMIE: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2007.
BERNIUKAI ŠOKA BREIKĄ: novelių apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2007.
ŠOKOLADAS IKI PIRMADIENIO: trumpos novelės, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2008.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2008.
VAIKŲ ANEKDOTAI: anekdotai, antras leidimas,Vilnius, V. Račickas, 2008.
NEBAIGTAS DIENORAŠTIS: apysaka, antras leidimas (nauja redakcija), Vilnius, V.
Račickas, 2008.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, trečias leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2008.
BERNIUKAI ŠOKA BREIKĄ: novelių apysaka, antras, papildytas, leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2008.
GYVENO KARTĄ LUKOŠIUKAS: linksmi, liūdni ir kitokie Lukošiuko nutikimai šiame ir kituose gyvenimuose, antras leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2009.
PATRICIJA, ANTANAS, JO TĖTIS IR MAMA : romanas vaikams, Vilnius, V. Račickas, 2009.
BALTOS DURYS: romanas jaunimui, Vilnius, V. Račickas, 2010.
LIETUVIŠKA KEPURĖ: apsakymai, Vilnius, V. Račickas, 2010.
PENKTOJI ŠLEPETĖ PLIUS: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2011.
PAUKŠTELIUI ŠALTA: apsakymas, Vilnius, V. Račickas, 2012
VIENO PAVASARIO ISTORIJA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2012
ŠEŠTOJI ŠLEPETĖ. MISIJA NEĮMANOMA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2013
AŠ, DVIRATIS, PIRMOJI MEILĖ IR SUMUŠTINIAI SU SLIEKAIS: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2014
NATAS MUNTUS - MANO DRAUGAS: eilėraščiai, Vilnius, V. Račickas, 2014
MAMINUKAS: apsakymas, Vilnius, V. Račickas, 2015
SVEČIUOSE PAS MEŠKĄ: tikros istorijos, Vilnius, V. Račickas, 2016
TETULĖ ULĖ, SEPTINTOJI ŠLEPETĖ IR MAFIJA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2017
VAIKŲ ANEKDOTAI 3 : Vilnius, 2017
KAIP GUGIS DZIDARAS BUGĮ BADARĄ NUGALĖJO: pasaka nepasaka, Vilnius, V. Račickas, 2018

Literatūros tyrinėtojo Jono Linkevičiaus monografija apie rašytojo Vytauto Račicko gyvenimą ir kūrybą. Monografiją sudaro trys dalys. Pirmoji dalis skirta rašytojo biografijai: šeimai, jo vaikystei ir jaunystei, studijų laikotarpiui, darbui „Lietuvos pionieriaus" bei „Genio" redakcijose. Antrojoje dalyje nagrinėjama Vytauto Račicko kūryba. Trečioji dalis - interviu su Vytautu Račicku. Knygoje daug nuotraukų iš rašytojo gyvenimo bei jo knygų iliustracijų.
Knyga skiriama moksleiviams, mokytojams bei visiems lietuvių vaikų literatūra besidomintiems skaitytojams.

Vytautas Račickas turi prigimtinę dovaną iš vos pastebimų štrichų, detalių, užuominų, ne itin reikšmingų įvykių kurti vaikų pasaulį, komponuoti patrauklų siužetą, o svarbiausia - atskleisti savo herojų dvasinę būseną. Man nepaprastai patiko jo „mažasis epas" apie mergaitę Nippę. Tai jautrus ir dramatiškas pasakojimas apie sunkią jaunų žmonių brandą, jų santykius su komplikuotu suaugusiųjų pasauliu bei pačių pastangas išgirsti ir sugroti savo likimo melodiją.
Juozas Nekrošius, rašytojas Jonas Linkevičius, literatūrologas Romualdas Skunčikas, Mūsų draugas Natas Muntus literatūrologas
V. Račicko stambesnių kūrinių koncepcija tokia - vaikams parodyti jų bendraamžių likimą sudėtingame mūsų laikų pasaulyje. Rašytojui labiausiai rūpi vaiko dvasiniai horizontai, grynos sąžinės, tiesos ir gėrio problemos, siekimas kuo įspūdingiau aprėpti vaizduojamą visumą. Nemažiau V. Račickui svarbu kuo giliau prasiskverbti į savo herojų - vaikų ir paauglių - vidų, bristi su jais į vis aštrėjančius konfliktus, naują tikrovę, įprasminti laimingos šeimos idealą. Tam įkūnyti rašytojui reikia nemažos drąsos, etinės ir estetinės nuovokos.

Kur slypi Vytauto Račicko kūrybos vaikams ir jaunimui fenomenas? Jau trisdešimt metų rašytojas matomas vaikų literatūroje (tik debiutinė knyga 1980 m. Buvo skirta suaugusiems), tačiau atrodo, dar niekam esmingiau nėra pavykę atskleisti jo kūrybos populiarumo, universalumo paslapties. Pasinėrus į naujausio V. Račicko romano „Baltos durys" intriguojantį pasaulį, mano pasąmonėje kirbėjo mintis, kad kai kurie romano problematikos, veikėjų charakterių, pulsuojančio siužeto, stiliaus bruožai jau pažįstami iš ankstesnių rašytojo knygų.
V. Račickas šiuo romanu taikliai įsiaudžia į šiuolaikinėje vaikų literatūroje ypač aktualų problemų prozos kontekstą, kur pelnyti populiarumą (gerąja to žodžio prasme) bei skaitytojų ištikimybę kur kas sunkiau, nei, tarkim, kuriant literatūrines pasakas.
Naujasis V. Račicko romanas - skaudi knyga. Joje rašytojas įtaigiai atskleidžia dramatišką Geno Narušio, jaunuolio narkomano, „aš" tapsmo bei žlugimo istoriją bendraamžių, šeimos, mokyklos aplinkoje. Kūrinyje taip pat fragmentiškai skleidžiasi skaudžios šių dienų socialinės žaizdos: vaikų ir suaugusiųjų konfliktai, tėvų neištikimybės, skyrybų, bedarbystės, šeimos asocialumo, vienišo bei likimo valiai palikto vaiko, mirties ir kitos problemos, kurias ypač apnuogino mūsų atkurtos Nepriklausomybės metai.

Apie Vytautą Račicką per jo kūrybinio gyvenimo metus prikalbėta ir prirašyta daug: gražiai ir nelabai, analizuojant jo tekstus su domesiu ar atsainiau, kartais nepagrįstai peikiant, o kartais ir be pagrindo išaukštinant. Šiam autoriui aktyvų dėmesį rodo tiek skaitytojai, tiek literatūros kritikai: jo knygos ne kartą nominuotos Metų knygos rinkimams, literatūros tyrinėtojas Jonas Linkevičius 2007-ais metais parengė V. Račicko kūrybos monografiją, o skaitytojai 2013-ais metais V. Račicką išrinko mylimiausiu savo rašytoju (V. Račickas - vienintelis lietuvis, atsidūręs tų metų 9-12 klasių moksleivių skaitomiausių autorių sąraše).

Parašęs virš trisdešimt prozos kūrinių, šių metų pradžioje išleidęs apysaką „Aš, dviratis, pirmoji meilė ir sumuštiniai su sliekais", metams įpusėjus prozininkas skaitytojų bendruomenę nustebino eilėraščių knyga „Natas Muntus - mano draugas. Kad geba (arba mokosi) rašyti eilėraščius, V. Račickas sykį jau yra parodęs: rašydamas „Nebaigtą dienoraštį" į Deivės Tauraitės išgyvenimus kartais įpindavo vieną kitą jos poetinį bandymą. Siekiant atspindėti penkiolikos metų mergaitės mentalitetą, autentiškai perteikti savižudžio sąmonės srautą, tie eilėraščiai neišvengė ir patetikos, ir kalbėjimo klišių, ir banalaus graudulingumo. Į knygelę „Natas Muntus - mano draugas" sudėti eilėraščiai visiškai kitokie - žaismingi, ironiški, pozityvūs, šmaikštūs, rodantys netikėtus požiūrius į pasaulį. „Natas Muntus" - berniukų literatūros pavyzdys; tai matome iš pavadinimo, kuris nurodo į pagrindinį knygos personažą, o jei kokia mergaitė, panelė ar moteris pavadinimo - pirmojo signalo - nepaiso, dedikaciniame eilėraštyje randa aiškią kalbėtojo poziciją ir perspėjimą: „Eilėraščiai šie ne mergelėms. / Mergelės, šiukštu, neskaitykit!" (p. 5)

Čia pat autorius knygą apibūdina kaip pavojingą - esą ji skirta negeriems, išdykusiems berniukams, o tie, kurie dar nėra padykę, perskaitę knygą tokiais bematant taps: „Mat šią knygelę paskaitę, / Jie bus negeri, dievaži! / Berniukams visaip atsitinka, / Ypač, jei berniukai maži." ( ten pat). Šioje vietoje išryškėja kalbančiojo vertybinė poziciją: vaikai (ypač berniukai) turi būti išdykę, neklusnūs, šiek tiek peštukai, šiek tiek priešgynos. Tik iš tokių būdo bruožų mažiesiems pasaulio stebuklų ieškotojams rasis jiems taip reikalingaa drąsa ir savarankiškumas. Tokia vertybinė pozicija matyti visoje knygoje. Natas Muntus skaitytojui primena tradicinį, klasikinį berniukų literatūros personažą - kokį nors Lionebergos Emilį ir geriausią Karlsono draugą Mažylį. Tradicinėje mergaičių literatūroje tokio padykusio vaiko pavydžiais galėtų būti Poliana, Madikė, Anė iš Žaliastogių. Žinoma, visoms tokioms mergaitėms šią knygelę skaityti uždrausta, joms yra kitokių veiklų ir kitokių kūrinių: „Yra juk gražių pasakėlių - / Apie raganą, velnią, Sigutę" (ten pat) Toks atkaklus bandymas atgrasyti mergaites nuo šios knygos kelia intriguojančią mintį: o gal „Natas Muntus" ne vien berniukams, bet mergaitėms skirta knyga, siekianti ne tik berniukus, ir taip iš prigimties padykusius, bet ir mergaites išmokyti nutrūktgalviškumo? Ar ironiškas mergaičių nuvertinimas, jų ir berniukų kiršinimas nebus sąmoningai apmąstytas sprendimas labiau išplėsti skaitytojų ratą? Kalbant apie adresatą, galima pasakyti, kad knyga orientuota ir į suaugusiųjų auditoriją. Kai kurių eilėraščių temos patrauks pilietiškai ar net politiškai aktyvius visuomenės narius, o tam tikri komentarai, išsakomi tėvams, atspindi ne naivaus vaiko, bet suaugusiojo vertybines patirtis. Kai kurios eilutės, vyresniam skaitytojui keliančios šypseną, jaunesniam, mažesniam gali likti nesuprastos, nes jų turinys nėra vaikiškas: „Bet aš vis tiek norėčiau, / Sakau sau tyliai. / Brolio arba sesės... / Tik nežinau, ar jūs, mieli tėveliai, norit, / Ar jūsų meilės laužas neužgesęs" (p. 6); "Kas buvo, tas pražuvo. / Zvonkienė tapo Zvonke, / Butelis, žinoma, bonke." (p. 10); „Žemė kėlė žolę, / Žolė kėlė rasą. / O Raselė kėlė ranką / Prieš savo motušėlę" (p. 63).

Eilėraščių temos pačios įvairiausios. Nuo pamokymų, kaip turėtų elgtis vaikai ir tėvai, nuo patarimų, ką daryti, kad vaiko gyvenimas nebūtų nykus (tokie eilėraščiai išsako vertybinę poziciją, atskiria teisingą vaikystę nuo neteisingos), nuo Nato veiklų bei norų aprašymo iki sudėtingų politinių temų ir socialinių aktualijų kritikos. Štai viename eilėrašty juokiamasi iš žmonių, kuriems kultūrinių ir socialinių pasibuvimų centru tapęs prekybos ir pramogų centras „Akropolis": „Ten, kur Vilniaus krūmai, / Ant žalios kalvos, / Šviečia didis rūmas - / Perlas Lietuvos" (p. 15). Aštri ironija atsiranda dėl šio eilėraščio intertekstualumo: iš garsių poetų romantiškai apdainuotų Vilniaus kalvų ir rūmų beliko viso labo kalva ir krūmai, vilnijantis pasakų miestas tapo prekybos sostine. V. Račickas siūlo saikingai pasijuokti iš neatitikimo tarp istorinės Vilniaus praeities ir apverktinos realybės.

Panašių nuorodų į populiarius lietuviškus tekstus galima rasti ir kituose eilėraščiuose. Tie tekstai jungiami, maišomi tarpusavyje, šmaikščiai perrašomi, kad priverstų nusišypsoti vyresnį, kitokią intelektualinę patirtį turintį skaitytoją: „Baltos lankos, / Juodos avys - / Piemuo - / Sąmonę praradęs" (p. 61). Arba „Mes mergytės kaip pupytės, / Esam dar visai mažytės. / Mokame gražiai dažytis - / Leidžia mums mamytės„ (ten pat). (Šiame ketureilyje, autoriaus pavadintame haiku, jau ne tik varijuojama populiarios liaudies dainos tekstu ir įvaizdžiais, bet ir pašiepiamas kai kurių tėvų noras paversti savo vaikus mažais suaugusiaisiais).

Kitame eilėraštyje sukritikuojamas polinkis rašant trumpąsias žinutes ir elektroninius laiškus trumpinti žodžius: „Kai rašom žinutes, / Į visas puses / Mėtome balses. / Kng. - knyga, / Špg. - špyga. / Šnd. - šiandien, / Vkr. - vakar." (p. 10) Ir esamos situacijos reziumė - „taigi tikras šakar makar" (p. 10). Šiame eilėraštyje paaiškinama, kad Natas Muntus iš tikrųjų yra Donatas Muntianas, tik dėl polinkio viską trumpinti, net asmenvardžius, iš berniuko vardo ir pavardės liko Natas Muntus.

Knygoje užsimenama ir apie nedraugiškus NATO ir Rusijos santykius. Norint suprasti tokį eilėraštį jau neužtenka būti geru skaitytoju, reikia nusimanyti politinėje situacijoje, paskaitinėti spaudą. Šitaip išplėsdamas temų lauką V. Račickas, parašęs eilėraščių knygą tarsi vaikams (didelės raidės, spalvotos iliustracijos), dovanojo knygą skaitytojui, kurio amžius, kaip dabar populiaru apibrėžti amžiaus ribas - nuo penkerių iki devyniasdešimt penkerių metų. Tiesa, kartais rašant eilėraštį užsimojama per plačiai ir nepastebima, jog tekstui pritrūksta turinio, eilutė įrašyta labiau dėl rimo nei dėl prasmės, pvz.: „Aš labai ilgai gavojau: / Kam šuniukui penkta koja? / Kol galų gale sumojau: / Jam nereikia penktos kojos" (p. 57); "Lietuvoj visi žaidžia krepšinį. / Natui Muntui patinka kvadratas. / Kas gi šito žaidimo nežino? / Kvadratas yra kvadratas" (p. 28) - pastaroji išvada aiškiai dirbtinoka, padaryta nebesugalvojant, kaip užbaigti posmą, ji neturi apibendrinamosios galios.

Račickas dažnai nesusitvarko su tekstų pabaigomis. Štai eilėraštyje „Nato kliedesiai" kalbama apie Nato svajones, trisdešimt aštuoniose eilutėse linksniuojant, ko Natas norėtų, ir, regis, jau randasi tempas, įvaldomas rimas ir ritmas, aprašymai - šmaikštūs, skaitytojas nuteikiamas efektingai pabaigai, bet tesulaukia beveik banalybės, paprasčiausio sprendimo: „Ai, šitaip nebūna. / Nereikia kliedėti" (p. 47). Aišku, neįmanoma, kad visi eilėraščiai būtų pavykę, todėl V. Račicko naudai būtina pasakyti, kad knygoje apie Natą Muntų esti eilėraščių, turinčių įdomią, prasmingą mintį, su kibirkščiuojančiomis pabaigomis: eilėraštyje „Atsakymai" (p. 42) užduodami įvairūs mažai reikšmingi klausimai ir pateikiami atsakymai į juos, o pabaigoje kaip atsvara nebūtinai reikšmingiems dalykams priešinama prasminga išvada: „Kam tu gyveni? / Kažkam tavęs reikia." Dar keletą eilėraščių, ir pažiūros neturinčių jokios siužetinės linijos, nepasižyminčių lyrizmu, išgelbsti žongliravimas žodžiais. Iš tokių eilėraščių-žaidimų būtina paminėti „Natas ir mašinos", „Kur šuneliai loja".
Rasa Milerytė
Kreipiant žvilgsnį nuo eilėraščių turinio ir pereinant prie formos klausimų, pravartu prisiminti tradiciją, kai vaikams rašantys autoriai pateikdavo skaitytojui iš tradicinių ketureilių sudarytus, tvarkingai surimuotus eilėraščius. Regis, tokia forma patogiausia: nesunku išlaikyti vaiko dėmesį, įmantri kalbinė raiška neužgožia prasmės, vaikui natūraliai malonu klausytis melodingo žodžių skambėjimo. Tačiau praėjusiais metais A. Šimkus drąsiai pažeidė tokią vaikų poezijos tradiciją išleisdamas netaisyklingai surimuotų, kartais ir verlibru užrašytų eilėraščių knygą „Vaizdai iš gyvenimo bobulytės ir kt.". Šiemet tą patį padarė V. Račickas. Nors „Nato Muntaus" eilėraščiai rimuojami, eilutes labai dažnai sudaro skirtingas skiemenų, o eilėraštį - nelyginis eilučių skaičius, ritmas - trūkčiojantis, todėl skaitytojas patiria savotišką skaitymo nepatogumą: jis negali maloniai atsipalaiduoti, privalo išlikti budrus, nes nežino, ko tikėtis iš kitos eilutės. V. Račicko, atsisakydamas sklandaus ir patogaus eilėraščio, siūlo skaitytojui išeiti iš konforto zonos ir gyventi kitaip: žaisti, išdykauti, apgaudinėti mokytojus, vietoj nuobodžių pamokų ruošos skaityti nuotykinę literatūrą, vadinasi, ir pačiam patirti nuotykį, skatina iš suvaržytos miesto erdvės bėgti į stichišką, nesuvaldomą gamtą („Jeigu dingo apetitas, / Eik į gamtą kuo greičiau. / Grynas oras - deficitas. / Aš mieste jo nemačiau",p. 39).

Be abejo, šalia tokio chaotiškumo provokacijų eilėraštyje išsaugomos ir tradicinės vertybės. O vertybių klausimas V. Račickui šioje knygoje be galo svarbus. Skatindamas vaiką išdykauti, džiaugtis vaikyste, jis nepamiršta ir to, kad vaikas turėtų būti auginamas jautrus, empatiškas, pastabus, mandagus, mylįs savo šeimą ir šalį. Autorius nepamiršta ir tokių buitiškų dalykų (paminimų su lengva ironija), kaip sveika mityba ir gyvensena. Daug dėmesio skiriama skaitytojo-vaiko sąmoningumo ugdymui. Aiškinama, kas yra gerai, o kas blogai, skatinama rinktis gabūt sunkesnį, bet prasmingą gyvenimą („Jeigu, Natai Muntau, tu / Vien į pinigus žiūrėsi, / Tai profesijos ir darbo / Niekad neturėsi", p. 79). Ir šiuos pamokymus vaikas turėtų priimti, kadangi autorius solidarizuojasi su vaiku, jis gerai suprantanta, kas šiam gali kelti nerimą bei liūdesį.

„Natas Muntus - mano draugas" - vietomis nelygi ir netobula knyga, bet turbūt dėl tokio netobulumo knygos berniukas galėtų tapti visų vaikų draugu.

Literatūrologo Regimanto TAMOŠAIČIO įžvalgos

Vytautas Račickas: gyvenimas dvasinio aiškumo teritorijoje

Vytautas Račickas yra suaugęs, bet nepasenęs ir, ko gero, nepasensiąs vaikų literatūros autorius. Jis visą gyvenimą išlieka šalia vaiko, yra jam ištikimas, moka su juo žaisti bei išdykauti, įsijausti į dideles mažojo žmogaus problemas. Juk mažas žmogus - ne mažiau svarbus už didelį, o jo džiaugsmai ir rūpesčiai - nė kiek ne menkesni nei metų naštos prislėgtų dėdžių.
Vytauto pasaulyje apskritai nėra amžiaus diskriminacijos: čia vaikai savo jautrumu bei mąslumu yra pakankamai dideli, o suaugusieji - pakankamai sumažinti, tarsi kiek suvaikėję. Jie tik dėl padorumo apsimeta svarbiais asmenimis, vaidina savo juokingus socialinius vaidmenis, yra priversti vaikščioti su kaukėmis ir susitapatinti su savo pareigomis. Šie rūpesčių žmonės dažnai nė patys nesuvokia, kad mąstymu prisitaiko prie visuomenės požiūrio, kad jų gyvenimas - nenuoširdus. Jie gyvena tarsi ne sau, o tik stengdamiesi pateisinti visuomenės lūkesčius, atitikti vienus ar kitus elgsenos standartus. Palyginti su jais vaikai nors ir naivūs, bet kur kas nuoširdesni, tikresni. Jie dar nėra praradę vadinamojo asmens integralumo, yra linkę ginti savo požiūrius ir įsitikinimus. Todėl jie ypatingi tuo, kad į gyvenimą žvelgia iš dvasinės autonomijos pozicijų. Pasakytume ir paprasčiau - jie yra laisvesni. Vaikai ne tik gali žaisti žaidimus, jie dar moka ir rimtą suaugusiųjų pasaulį pamatyti kaip žaidimą. Ir jie gerai suvokia, kad bet kokio žmonių žaidimo aukščiausiasis laimėjimas - nuoširdūs, gražūs, teisingi žmonių santykiai. Jie žino, kad žmogiškojo gyvenimo žiedas yra šeima. Nes tik joje gali skleistis esminė gyvybinė energija - meilė, ir tik joje gali išsipildyti giliausias žmogaus sielos lūkestis - laimės jausmas. Juk laimė yra ne kokių daiktų krūva, o tiesiog geras jausmas, kad esi su tais žmonėmis, kuriuos myli ir su kuriais tau gera. Gyvenimo tiesos yra gana paprastos, tarsi vaikiškos, nors kartu tai - pati giliausia filosofija...
Vaikai gali mums priminti tai, ką mes, suaugusieji, dažniausiai esame pamiršę arba ištaškę nervinguose savo gyvenimo greitkeliuose.
Vytautui Račickui vaiko teritorija - ne tik žaidimo, bet ir laisvės, moralinio aiškumo teritorija. Kartu tai pakankamai dramatiškas pasaulis, nes jo patirtys ir įvykiai yra lemtingi, išliekantys visam gyvenimui. Į tą pasaulį pageidautina įeiti tik kaip į šventyklą - su švaria sąžine ir begaline pagarba visiems tiems, kurie ten gyvena. Apskritai rašytojas rašymui turi pribręsti dvasiškai ir morališkai, o vaikų literatūros autorius - ypač. Jam reikalavimai - ypatingi, tik daug subrendusių rašančiųjų to nesupranta.
Esu ne kartą stebėjęs, kad Vytautui tame fizine ir socialine reikšme didelių žmonių pasaulyje liūdna, jis jame buvoja paskendęs melancholijoje. Ir atgyja ten - vaikystės gyvenimo šviesoje, dvasinės autonomijos teritorijoje.

Vytautas Račickas taikosi į gatvės vaikų psichologiją, nei aukščiau, nei žemiau. Kalba jų kalba, gyvena jų rūpesčiais. Ir tai jam pavyksta. Vidutiniškas, tipiškas, standartinis vaikėzas - jo idealas.

Gyveno kartą Lukošiukas

Smagi knygutė, kuria galima patikrinti skaitytojo - ir jauno, ir suaugusio - intelektualinį koeficientą. Šioje knygutėje žaidžiama juoduoju humoru. Lukošiukas vaikų literatūroje - lyg J. Erlicko tipažas ar M. Martinaičio Kukutis mūsų poezijoje. O šmaikštūs ir paradoksalūs tekstai, žaidžiantys mąstymo stereotipais, artimi G. Beresnevičiaus kūrybai. Gal ir D. Charmso įtakos esama. Račickas moka žaisti, būti šalia vaiko, o kartu su juo pasijuokti iš inertiško suaugusiųjų pasaulio. Nors, kita vertus, tas juodas humoras nebrandžią sąmonę gali veikti ir neigiamai. Kad Lukošiukas blogai mokosi, bet moka gyventi - ne tik vaikas, bet ir dažnas suaugęs į tokį tekstą reaguoja skausmingai, kaip prieš pasikėsinimą prieš edukacines normas ir autoritetus.

Nebaigtas dienoraštis

Tematika niūroka. Mokykla kaip refrižeratorius. Direktorė Apolonija Railienė. Kraujo vėžiu serganti Živilė. Šuo Dodžeris, žmogiškos draugystės ir tėvų meilės pakaitalas. Žilvinas Bauba, šokėjas, sportininkas, agresyvus seksualumas. Gėjus Valentinas Algimantas. Motinos draugas - Pranukas (abu silpno regėjimo). Tėvas išsižada nesantuokinės dukros. Tragišką finalą motyvuoja klasika: „Ana Karenina".
Lengvai ir įtikinamai parašyta apie labai sunkius dalykus. Primena, kad paauglystė yra pats sunkiausias gyvenimo ruožas. Gerai kuriamas sudėtingas gyvenime pakrikusios paauglės charakteris. Skaityti buvo įdomu, knyga traukė.
Tačiau rizikinga spekuliuoti tikromis tragedijomis siekiant „rezonansinio efekto". Kūrinys gali suteikti socialinės motyvacijos, jis abejotinas psichologinės higienos požiūriu. Tokios knygos motyvuoja egocentrines paauglio nuostatas, kad pasaulis yra blogas, kad gyventi galbūt neverta.

Patricija, Antanas, jo tėtis ir mama

Autorius tikroviškame (pavojingai žurnalistiniame) romane vaikams šių dienų realijų kontekste įgyventina fundamentalų žmogiškųjų siekių archetipą - pilnos šeimos idėją. Veikiančioji kūrinio jėga, sudaranti motyvacinius veiksmo pagrindus, yra mažo berniuko (antroko) Antano valia; vaiko troškimas turėti mamą, kuri primintų ir pakeistų jo mirusią motiną. Personažas, padedamas draugės Patricijos, sugalvoja įvairiausių išmonių, kad tik suartintų savo mylimą tėtį, energingą verslininką Aleksandrą Tamulį, su mokytoja Jūrate. Kaip ir pasakoje, mokančią tikėti gėriu, vaiko pastangos baigiasi idiliška pabaiga, šeimos atsikūrimu.
Kūrinys šiltas, parodantis gyvenimo sudėtingumą, bet teikiantis vilties ir pasitikėjimo žmogaus gera valia, kuri yra tarsi prigimtinis gyvybės balsas.
Pagrindiniai veikėjai, aišku, vaikai. Jie yra laisvi, nesukaustyti, bendrauja natūraliai, kiekvienas turi kokių nors interesų, pomėgių. Antai Patricija kolekcionuoja populiariosios kultūros ikonas - Merūnas, Radžis, Mia... Vėliau ji taip pat natūraliai apsisprendžia ekologinėms vertybėms, globoja gyvūnus. Visi personažai labai gyvybingi, net spirgantys dėl savo energijos ir sumanymų, kiekvieno savitas stilius ir manieros.
Spalvingas, ryškus ir kultūriškai charakteringas tetos Ulės paveikslas. Jis kiek šaržuotas, bet tikras. Įsitikinusi vegetarė, ekologinė fanatikė, tuo pačiu metu ir apsimetėlė, įžūli, agresyvi su savo pamokymais. Bet net ir jos svajonei leista išsipildyti, kūrinio pabaigoje ji pakyla į dangų, laimėjusi loterijoje skrydį oro balionu.
Autorius kiekvieną paprasčiausią savo veikėjo, vaiko veiksmą - kad ir rašymą mokytojos Jūratės tušinuku („jūratinuku") - sugeba pavaizduoti gyvai, plastiškai, net dramatiškai. Toks charakterių, elgsenos situacijų ir kalbos jausmas įtraukia. Veiksmą pagyvina visokios komiškos situacijos (vaikas bando tėvą išgyvendinti iš namų - kad jis apsigyventų pas Jūratę - pelėmis, žiurkėmis, tarakonais, pasinaudoja net asocialaus žmogaus vaidyba).
V.Račickas sukuria autentišką miesto kultūros, miestiškos visuomenės paveikslą. Žmonės čia labai įvairūs, individualūs, bet nė vienas netrukdo kitam būti tokiu, kokiu tas kitas yra, jie leidžia būti kitiems ir papildo vienas kitą savo pomėgių, interesų, charakterių įvairove.
Romane tikroviškai pavaizduoti įvairūs socialiniai sluoksniai - nuo komercinės galios viršūnių iki kuklios mokytojo realybės. Tačiau šitie skirtumai žmonių nesupriešina, nes veikėjus jungia kur kas gilesnės žmogiškosios vertybės. Be to ir socialinė bei materialinė veikėjo pozicija čia nėra stabili duotybė, gyvenimas yra dinamiškas, viskas greitai keičiasi. Išlieka tik žmogus su savo žmogiškaisiais tikslais, kurios ypač gyvai jaučia subtiliausia visuomenės grandis - vaikas. Šeima - amžina vertybė, vaikas saugus gali būti tik šeimoje.
Vaikiškas V.Račicko pasaulis turtingas ir įvairus. Jo knyga rekomenduotina ir paaugliams, ir tėvams. Joje yra stiprios pozityviosios gyvenimo nuostatos. Galima knygą kritikuoti dėl minėtų „žurnalistinių" temų, bet...

Lietuviška kepurė

Knyga lengvai skaitoma ir įdomi, pasakojimai - išliekantys, įsimenantys. Autentiški vaikų ir suaugusiųjų gyvenimo vaizdai, kuriuos vienija lietuviškumo tematika. Tipiškos tų laikų (Lietuva po Atgimimo) situacijos, konkrečios istorinės, socialinės ir kultūrinės realijos - knygą skaitant apima malonus atpažinimo ir susitapatinimo efektas. Centrinis laiko orientyras knygoje, apie kurį sukasi visi įvykiai, 1991 metų sausio 11-oji. Pasakojimai dažnai autentiški, kylantys iš realių asmenų prisiminimų, todėl jie įgyja papildomos vertės. Kas šioje knygoje yra gražu? Jau šiandien primiršta lietuvių tautos vienybė, giminiškas visuomenės jausmas. Kiekvienu apsakymu pasakotojas keliauja iš šeimos į šeimą ir jaukiose kamerinės aplinkose randa tarsi tuos pačius žmones, kurių paveikslus papildomai sušildo vaikiškos refleksijos ypatybės (dažniausiai pasakojama vaiku balsu, kuris suteikia nuoširdumo ir tikrumo įspūdį). Netikėtas atradimas skaitant: šis autorius yra bene svarbiausias mūsų naujosios istorijos literatūrinis metraštininkas, jo knyga yra realiai išliekanti. V. Račickas reflektuoja tautos istoriją per vaikų pasakojimus. Glaustas pasakojimas įgyja apibendrinimo jėgą, per atskiras detales ar veiksmo situacijas daug pasakoma apie to meto žmogaus ir visuomenės realybę. Kintanti istorija amžiname šeimos ir tautos vertybių rate, taip galima aprašyti V. Račicko kūrybinę formulę. Tauta ir šeima istorijoje, vis naujomis sąlygomis sauganti savo tapatybę.
Šis rinkinys yra išsilaisvinusios Lietuvos dvasios dienoraštis, skatinantis apmąstyti tautiškumo, patriotizmo idėjas. Ir visa tai parašyta ne rūsčia ir skausminga martirologinės literatūros nuotaika, o šviesiai ir žaismingai, su autoironiška savistaba. Puikus rinkinys, tinkantis ne tik mokyklai ir ne tik vaikams. Autorius sugrįžta prie klasikinio apsakymo principų: pasakojimas aiškus ir skaidrus, veiksmą organizuoja koks nors centrinis įvykis, moralinė idėja neužgožia vaizdingumo ir pan.
Keletas minčių apie atskirus apsakymus.
„Pabaisiukas" - švelni pašaipa ultrapatriotizmo tema: viskas šeimoje turi būti lietuviška, nors veikėjų galvoje, kaip ir gatvėse, pilna užsienietiškų vardų, todėl ir lietuviškas įsigyto šuniuko vardas - Pabaisiukas - atspindi tą kultūrinę makalynę. Puiki ironiška pakrikusios ir tapatybės ieškančios kultūros metafora. Kas ir koks tas lietuviškumas XX a. pabaigoje? Nei šioks, nei toks, kaip ir šuniukas iš turgaus. Mišrūnas, tačiau savas, mielas. „Strazdanosė" - apie mergaitę Kristę iš socialiai remtinos šeimos, kurios geriausias draugas yra benamis Ricius. Šis jautrus apsakymas priklausytų geriausiai humanistinės prozos tradicijai, artimas Petro Cvirkos moralinio apsakymo tipui (beje, autoriui būdingas tas pats kaip ir p. Cvirkai pastabumas, dėmesingas visų gyvenimo detalių fiksavimas). „Vieversėlis" - jautrumas gamtai kaip gėrio šaltiniui ir kartu gamta suvaidina laikinį vaidmenį (vieversėlis senelį sulaiko laukuose ir apsaugo jį nuo išvežimo į Sibirą). Į šeimos gyvenimo aprašymus plastiškai įpinamos istorinės žinios (Trakų pilies istorija, plytos simbolizmas apsakyme „Tuščia diena").
„Su vardu gimusi" - subtilus ir komiškas, kultūrinis ir politinis šeimos konfliktas, kur patriotinės vertybės 1991 metais svyruoja tarp Algirdo, Vytauto ir televizijos serialų (Santa iš „Vergės Izauros"). Tėvas, lakstydamas po mitingus, numeta svorio, mama, iš susijaudinimo puldinėdama prie šaldytuvo, to svorio priauga - situacija anekdotiška, tačiau labai aiški ir tikroviška. Puikus lietuviškos šeimos portretas. Ir pasirinktas sausio 13-osios nakties naujagimės vardas simboliškas - Loreta. „Pasakojimas apie Justą" - berniukas tų įvykių metu, įsipjovęs pirštą, nuveža kraujo privarvinęs jo į buteliuką nuo vitaminų. „Lietuviška kepurė" - gražus, išmintingas tautų susitaikymą, žmonių santarvę teigiantis pasakojimas. Skirtingų tautų žmones sujungia žmoniškumas. „Gražiausi namai" - kaip kuriasi naujos tradicijos, sujungiančios žmonių bendruomenę.
Žmogiškosios vertybės išsiskleidžia net pačiomis sunkiausiomis sąlygomis. Įdomu ir tai, jog 1991 metų Lietuva apsakymuose iškyla kaip draugiškesnė, solidaresnė, vieninga, viltinga, o artėjant iki šių dienų (apsakymai datuoti, paskutinieji pažymėti 2010 metais) žmonės vaizduojami nervingesni, labiau susirūpinę materialiais dalykais ir buitimi. Senesnių laikų apsakymuose jų poreikiai juokingai kuklūs (antai didžiausias turtas - su profsąjungos paskyra gautas „žiguliukas", kurį, beje, pervažiuoja tankas), šiandien - tai jau tikri europiečiai, neįsitenkantys Lietuvoje ir turintys atitinkamus poreikius. Jau išryškėja ir Lietuvai skaudi emigracijos tema, nebelietuviškos vertybės, gyvenimo būdas, anglicizmų prikaišiota kalba. Nors dar lietuviai, bet jau mąstome tarsi angliškai, bet iš esmės - kapitalistiškai. V. Račicko tekstas subtiliai ir neįkyriai pradeda prisiminti ir atpažinti tikrąsias vertybes, ugdo tautinės tapatybės, kultūrinio susivokimo pagrindus. O juk tai dabar ir yra prioritetinė edukacinės pedagoginės programos nuostata.
Prieš keletą metų skaitydamas šio autoriaus kūrinius (kad ir „Zuiką padūkėlį") turėjau priekaištų autoriui dėl jo kolektyvistinio personažo, dėl masinės psichologijos, toje knygoje man trūko poezijos ir metafizinės potekstės. Šiame rinkinyje jau yra kitaip: už tarsi paprasto pasakojimo ryškėja fundamentalios vertybės, o kai kurie motyvai bei situacijos įgyja simbolinės filosofinės reikšmės. Autorius (ar skaitytojas) tobulėja?
Manau, V. Račickas yra reikalingas autorius, nes mokykla jau seniai nebeturi P. Cvirkos rango vaikų literatūros rašytojų, galinčių kurti ne tik morališkai prasmingas, bet ir įdomias, paprastas, tikroviškas istorijas ne tik vaikams.
Kartais savo literatūrologinius sprendimus pasitikrinu labai patikimu praktiniu kriterijumi, leidžiančiu apsisaugoti nuo teorinių spekuliatyvių nukrypimų: ar šią knygą pirkčiau? Taip, šias V. Račicko knygas tikrai pirkčiau sau ir savo vaikams. Nes jos visiškai atitinka Horacijaus literatūros (poezijos) funkcijos apibrėžimą: dulce et utile, malonu ir naudinga.

Baltos durys

Tai jau tikra literatūra. Šią knygą pasidedu savo knygų lentynoje, skirtoje geriausiai vaikų ir paauglių literatūrai. Knyga ir paaugliui, ir brandžiam skaitytojui, išmanančiam geros literatūros subtilybes ir mokančiam jomis džiaugtis.
Knyga tarsi dviejų lygmenų: lengvas ir skaidrus paviršius ir intensyvus vidinis pasakojimas, stiprus prasmės klodas.
Intensyvios prasmės įtampos ir priešpriešos. Paprastas pasakojimas (atskirais epizodais, pateikiamas kaip skirtingų veikėjų atsivėrimai), lengva kalba ir gili potekstė su nuolatos bręstančia įtampa.
Pagrindinis veikėjas Genas Narušis yra lyg ir tipiškas personažas, toks, kaip visi paaugliai, bet kūrinyje jis įgauna autentišką charakterį ir ypatingos vertės matmenį. Jo gyvenimas spontaniškas ir tarsi lengvas, koks ir būna paauglystėje; tas veikėjas tarsi gražiai plaukia su kitais panašiais jaunuoliais, plaukia tarsi su visu pasauliu, bet už tokio gyvenimo lengvumo potekstėje ima ryškėti jaunystės upės pavojingi povandeniniai akmenys, stiprėja charakterio dramatizmas. Už nerūpestingų jaunimo santykių - ieškant pramogų, malonumų bei įdomybių - veriasi grėsmingi dalykai, o romano herojus tarsi eina prarajos kraštu. Iš vienos pusės jo veiksmus motyvuoja gražūs potraukiai - tikros meilės ir draugystės ilgesys, sąžiningas bendravimas su žmonėmis, - iš kitos pusės jis yra paveikus, pasiduodantis blogoms įtakoms jaunuolis. Jaunatviškas pasitikėjimas gyvenimu, neatsakingumas, natūralus malonumų poreikis jį artina prie pavojingų dalykų. Skaitytoją prie knygos pririša ir empatinis santykis su veikėju: Genas yra kažkaip patrauklus, simpatiškas veikėjas. Jis turi savotiško nekaltumo psichologinę bei moralinę aurą, kažkokio vaikiškumo, ir tai verčia jaudintis dėl jo likimo.
Čia rašytojas subtiliai, bet labai aiškiai parodo pereinamojo amžiaus pavojus, įspėja apie juos visiškai nemoralizuodamas ir nesigriebdamas literatūrinio dramatizavimo. Puiku tai, kad knygoje nėra jokių moralizavimo intonacijų, atbaidančių ne tik jauną, bet ir suaugusį skaitytoją. Ne autorius rodo blogybes, bet jos pačios atsiveria per meninę kūrinio realybę.
Tragiškoji jaunystės poezija - taip apibūdinčiau šią V. Račicko knygą, rodančią neabejotinai išaugusį autoriaus meistriškumą. Apie ją dar ketinu parašyti daugiau, o šioje vietoje lieka konstatuoti, kad man ji - geriausia iš visų šio autoriaus knygų. Apskritai V. Račicko knygos yra ne kokie literatūriniai bandymai, flirtas su mokykline auditorija, tai tarsi viso gyvenimo pasišventimas.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jo knygos gimsta iš širdies, Tad prie Račicko pavardės Visi priprato jau seniai, Na, o labiausiai - mokiniai. Jo personažai tokie puikūs! Be Edvarduko ir be Zuikos, Be Nippės ir kitų vardų Gyventi būtų nuobodu. Rašytojas plačiai keliauja. Vos tik išleidęs knygą naują, Pirmiausia jis aplanko tuos, Kurie jį skaito nuolatos.

# data[].attributes.attachment_link.title
Padėkime augti (2013-10-05) Pokalbis su vaikiškų knygų autore Lina Žutaute

# data[].attributes.attachment_link.description
Laidoje „Padėkime augti" pokalbis su geriausios 2010-ųjų metų knygos jauniausiems skaitytojams autore Lina Žutaute. Jos parašytas ir iliustruotas knygas „Kakė Makė ir „Netvarkos nykštukas" žino dauguma Lietuvos vaikų ir jų tėvelių. „Mano didžiausias kūrybos įkvėpimo šaltinis -- sūnus Karolis. Knygas kūriau taip, kad jos atsakyt ų į jam rūpimus klausimus ir plėstų fantaziją,", -- laidoje pasakos vaikiškų knygų autorė.

# data[].attributes.attachment_link.title
Žmogus ir gamta A. Baranausko "Anykščių Šilelyje" | Studijoms.lt

# data[].attributes.attachment_link.description
Sukurti "Anykščių Šilelį" paskatino daugelis aplinkybių. Tai ir protestas prieš lietuvių kalbos menkinimą, kurį teko A. Baranauskui girdėti per paskaitas Varnių kunigų seminarijoje, ir lenkų romantikų, ypač poemoje minimo A. Mickevičiaus skaitymas.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto „2007 metų knygos" titulo laimėtojas?

Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?
Dabar rašau romaną.

Gyveni iš rašymo. Ar tada netampa rašymas darbu, o kūryba - verslu?
Rašymas ir yra darbas. Ir, beje, sunkus, atsakingas, nors kartais malonus. Suprantu, sakydamas „kūryba - verslas" norite šventai pasipiktinti, esą kūryba negali būti vulgarizuojama pinigais. Atleiskite, bet juk ir teatras, ir kinas, ir dailė yra verslas. Kodėl literatūra turi būti išimtis? Jeigu Bažnyčia net iš tikėjimo, iš žmogaus baimės, mirties ir vilties daro pinigus?

Parulskio kelias į viešumą prasidėjo poezija, tačiau paskutiniu metu jos vis mažiau, o daugiau eseistikos? Kodėl?
Senstu.

Parulskis ne tik rašytojas, bet ir vertėjas. Geriau už tai moka negu už rašymą? Išversti paprasčiau negu kažką sukurti? Jeigu Charmso „Nutikimus", išverstus Parulskio, išverstum atgal į rusų kalbą, gautųsi kažkas panašaus į Charmsą, ar labiau panašu į Parulskį? Kaip atsirenki, ką versti? Ką manai apie verstinių knygų skaitymą, jeigu yra galimybė skaityt originalą?
Verčiu labai mažai, atsitiktinai, tiktai tuomet, kai užsako leidyklos. Moka už tai ne itin daug, tačiau versti, be abejo, lengviau nei rašyti originalų kūrinį. Romanui sugaišti daugybę laiko, išversti knygą, ypač nesudėtingą detektyvą, įmanoma per porą mėnesių. Originalas visuomet skiriasi nuo vertimo, kuris iš jų geresnis? Kartais būna, kad vertimas skamba geriau. Nelygu koks tekstas, nelygu, koks skaitytojas.
Charmsą išversti „atgal" į rusų kalbą būtų įdomus eksperimentas, tačiau aš tuo jau neužsiimsiu. Ir nemanau, kad tai turėtų nors kiek prasmės.

Versti knygas verta, nes kalba nėra tik informacijos perdavimo priemonė, ne tik komunikacijos instrumentas, tai mąstymo dalis, mentaliteto, tautos identiteto dalis. Vokiečių modernistas G. Bennas (Gottfried Benn) yra sakęs, kad kalba yra tautos falas, ji išauga tiesiai iš tautos kamieno. Todėl sava kalba perteikti kitos tautos patirtį, laiko, erdvės, papročių, žmogaus psichologijos ir kt. suvokimą yra labai svarbu. Kalba apvaisina būtį. Žinoma, verčiant visuomet kažkas nubyra, kažkas atsiranda. Idealiai išversti neįmanoma. Kita vertus, ar mes kalbėdamiesi su kitu žmogumi, iš tiesų sužinome visą tiesą, kas jis yra? Netgi kasdienė kalba yra tam tikras vertimas, mes, gaudami informaciją iš pašnekovo verčiame ją savaip, į savo kalbą, pagal savo poreikius, išsilavinimą, prigimtį, pasaulėjautą etc.

Esi mano mėgiamiausias gyvas Lietuvos rašytojas. Gyvas, nes Kunčinas jau amžinatilsis. Matai sau konkurentų Lietuvos grafomanų tarpe? Kokius Lietuvos literatūros atstovus laikai vertus vadintis rašytojais iš didžiosios „R" (poezijos ir prozos)?
Nemanau, kad į rašytojus reikia žiūrėti kaip į boksininkus, kurie daužo knygomis vienas kitam snukį ir pagaliau nugali. Skaitytojų labai daug, jų skoniai skirtingi ir panašiai, todėl rašytojų yra ir turi būti pačių įvairiausių, ir negali būti vieno geriausio. Jis paprasčiausiai negalėtų patenkinti tokios skonio įvairovės ir prirašyti knygų visiems skaitytojams. VISIEMS, suprantate, ką sakau?

Ir dalinti vietų ar medalių rašytojams aš neketinu.

Tavo laikysena, išvaizda, net rašymas turi militaristinio stiliaus bruožų. Rodos žodžiai ne parašyti, o iššaudyti su neapykanta. Perfrazuojant J. Fowleso herojų iš „Juodmedžio bokšto": Nemoki neapkęsti - negali mylėti. Nemoki mylėti - negali rašyti". Kiek tai tinka pačio rašymo procesui? Bendrai, kaip vyksta pats rašymo procesas? Aplinka, fonas, maistas, gal po ranka svaigalai ir cigaretės...?
Nežinau, iš kur atsirado toks keistas apibūdinimas, siejamas su manimi - „militaristinis stilius". Aš nemėgstu militaristų, ir savo stiliaus niekada su juo netapatinau. Ir žodis „neapykanta" mano kūrybai visiškai netaikytinas. Gali būti, kad dėl to kaltas romanas „Trys sekundės dangaus", bet tai etikečių klijuotojų, o ne mano problema.

Rašau prie stalo, ne virtuvėje, todėl maisto po ranka nėra. Rūkyti mečiau prieš keletą metų, o svaiginuosi labai senoviškai - laukiu įkvėpimo ir kai jis ateina, rašau, rašau, rašau, kol riešai įskausta.

Lietuviškai literatūrai atgrasumą įgijau vidurinėje, ir dabar, kad paimčiau į rankas kažką lietuviško, kainuoja nemažai pastangų. Ar nėra tai netinkamų mokymo programų įtaka? Ar būtina tūlam lietuviui perskaityti Donelaitį, Žemaitę ir Biliūną?
Manau, kad mūsų mokytojai labai prastai dėsto literatūrą. Galima įdomiai pasakoti ir apie Donelaitį, ir Žemaitę. Tiesiog juos reiktų įjungti į pasaulinį kontekstą, kalbėti apie juos šiuolaikiška kalba. Nesidomiu mokyklos programomis, bet ne programos skatina mąstymą, o žmonės, mokytojai. Tikrai talentingų mokytojų visą laiką trūksta.

Tikiu, kad blogiau už Pogrebnojaus poeziją nebus, o ar skaitėte ką nors iš Dano Browno, ar Paulo Coelho? Ką manai apie tokią literatūrą?
Skaičiau ir Browną (Dan Brown), ir Coelho (Paulo Coelho). Greituoju skaitymu, kad žinočiau, ką tai reiškia. Man tokia literatūra nepatinka. Bet tai skonio dalykas.

Rašytojai skundžiasi, kad maža Lietuvos rinka, maži honorarai. Galvoju, jeigu gerai moka užsienio kalbą, kodėl nerašo lietuviai kitomis kalbomis ir nebando prasimušti svetur? Ar atsakymas čia, kad niekas svetur tokio šlamšto neskaitys, ar yra kitų priežasčių? Rašytojas S.T. Kondrotas yra pareiškęs, kad Lietuvių kalba netinkama rašyti gerą literatūrą. Ar sutinki su tuo? Ko stinga lietuvių kalbai ir kuri kalba tuomet literatūrai ar filosofijai yra pati tinkamiausia? Pačio kūryba išversta į kitas kalbas. Kas tau iš to?
Jeigu nori rašyti kita kalba ir būti spausdinamas kitoje valstybėje, turi gyventi toje valstybėje, būti jos piliečiu, patekti į kritikų, leidėjų akiratį ir panašiai. Niekam nereikalingi priklydę rašytojai. Savų užtenka. Ir tai ne literatūros kokybės problema. Ne kalbos problema. Išversti nėra sunku bet kurį lietuvių rašytoją, ypač prozą. Maža tautelė niekam nėra įdomi. Mes priklausome Rytų Europos regionui ir turime konkuruoti su tokiomis didelėmis tautomis kaip Lenkija, Ukraina, Baltarusija, Rusija ir panašiai.

Lietuvių kalba tinkama gerai literatūrai, esu tikras. Žinoma, ji kiek per daug archaiška, per daug konkreti, neatitrūkusi nuo žemės - vokiečių ar anglų kalbos daug abstraktesnės. Be to, mūsų literatūrinės kalbos tradicija daug trumpesnė nei didžiųjų europiečių.

Kovo mėnesį į Vilnių atvažiuos režisierius italas - jis perskaitė romaną „Trys sekundės dangaus" itališkai ir nori kurti filmą pagal jį. Nežinau, ar tai kokia nors nauda, bet įdomu.

Lietuvos leidyklos verčia savo skaitytojus užsiimti literatūrine gerontofilija: vertimai (jei tai ne „Haris Poteris") vėluoja ne vienerius metus. Geriausias to pavyzdys S. Becketto trilogijos vertimas bei tai, kad iki šiol lietuviškai neturime suomių nobelisto F. E. Sillanpaa darbų. Gelbsti tai, kad dauguma dar moka rusiškai, bet ta karta jau grimzta į kapines. Ar tai nėra pagrindinis barjeras, kodėl mes niekad nepasivysim kitų šalių literatūrinio išsilavinimo lygio?
Penkiasdešimties metų okupacija - realus faktas, o ne politikų prasimanymas. Šis laikotarpis tikrai stipriai prisidėjo prie mūsų visuomenės išprusimo lygio.

Ar manai, kad Lietuva kultūros atžvilgiu vis dar yra didelė provincija? Kalbu ne vien tik apie literatūrą, labiau apie visą šalies mentalitetą.
Provincija - daugialypė sąvoka. Labiausiai Lietuvoje pasigendu tikro domesio. Viskas velniškai paviršutiniška.

Lietuvos politikieriai paskelbė „akropolinę" akciją, kad šie metai - skaitymo metai. Kiek iš to bus naudos? O gal jau yra? Ir tuo pačiu rekomenduok žmonėms, ką nors vertingo paskaityti. Ar daug skaitai? Naujausi atradimai literatūroje?..
Tai, kad žmonės skatinami skaityti, nėra blogai. Kiek naudos? O kiek naudos, kai žmonės skatinami neteršti, laikytis eismo taisyklių, įstatymų ir panašiai? Visuomenė turi kaip nors gyventi, todėl rengia akcijas, kuria papročius, konvenciją, kad žmonės kažkokiu būdu galėtų ištverti kartu nepjaudami vieni kitų. Pastaruoju metu skaitau mažiau nei norėčiau, o tai, ką skaitau, tebūnie mano asmeninis reikalas.

Parulskį galima laikyti vienu iš šiuolaikinės lietuvių dramaturgijos pradininkų. Nuo ko prasidėjo draugystė su teatru? Kuo tau įdomus pjesių rašymas teatrui? Tavo santykis su teatru: kas paskutiniu metu tave nustebino tiek gerąja, tiek blogąja prasme; ar Lietuvai reikia dar „Urvinio vaiko"?
Šiandien apie teatrą nenoriu kalbėti.

Mano manymu, viena iš geriausių tavo pjesių „Nesibaigianti vienatvė dviese" (apie tarp vyro ir moters sklandančią neįveikiamą prarają, neišvengiamą vienišumą) iki šiol nėra pristatyta sostinės ar kitų didžiųjų miestų scenai. Kaip manai kodėl?
„Nesibaigiančią vienatvę..." pastatė Alytaus teatras, vadinasi, ji neliko tik popieriuje. O dėl kitų aplinkybių - matyt, ir pjesės turi savo likimą.

Papasakok apie kovos su tuštybe būdus, ar ją įmanoma įveikti?
Nekovoju su tuštybe, nes turiu jos tiek, kiek reikia - truputis ydų visuomet paįvairina mūsų kasdienybę.

Aš iš prigimties esu blogas žmogus, ir skaitydamas Parulskio kūryba jaučiu kažkokį sielų bendrumą. Iš kur tas blogis pas Jumis? Ar tiki Z.Froidu, kuris teigia, kad visų mūsų dabartinių problemų šaknys glūdi vaikystėje. Ar tau galioja ši taisyklė? Kaip tavo tėvai susitaikė su tokia „baisia" literatūrine kalba, stiliumi? Kaip jie priima ir vertina tavo kūrybą?
Aš nesu blogas žmogus, ir mano kūryba nieko bendro su blogiu neturi. Ir mano kūrinių kalba ne baisi. Žmonių, taip sakančių apie mano kūrybą, literatūros suvokimas labai šabloniškas, schematiškas ir lėkštas. Tai, kad mano kūriniuose yra žodžių, atspindinčių realų laiką ir realią erdvę, kurioje visi stumdomės, nėra „kalbos baisumo" problema. Gal reiktų pagalvoti apie priežastis.

Dar 1990 m. eilėraštyje „Nesugaunamas paukštis" skambėjo tokios eilutės : „mašina kuri veža negyvus/ paukščius/ dažnai pasiklysta rūke/ sugenda/ o kai trenkiasi į pakelės medį/ arba apsivožia/negyvi paukščiai pavirsta/ negyvom/ vištom". Ar jau tada paukščių gripas buvo žinomas, ar čia išsipildžiusi pranašystė?
Dėl eilėraščio „Nesugaunamas paukštis" ... Tai tam tikras idealistinis, netgi kiek romantiškas požiūris į kūrybą apskritai. Anuomet laikiausi nuomonės, jog poezija nepasakoma žodžiais, tikra, grynoji poezija, gal net ne poezija, o dvasia yra neuždaroma į jokią formą. Virtusi žodžiais, ji miršta. Iš esmės, ir ligi šiol mano nuomonė išliko panaši. Sunku pasakyti tikrai subtilius, gilius, esminius dalykus - kad žodžiai nebūtų banalūs, ir kad būtų labai įtaigūs.

Mane kaip melomaną domina, kokia muzika formavo tavo pasaulėvaizdį? Kokia gyveni šiandien? Ar daug muzikos tavo gyvenime?
Nesu muzikantas, todėl muzika neformavo mano pasaulėvaizdžio, nebent prisidėjo prie jo architektūros keletu detalių. Augau provincijoj, tuo metu tarybinės estrados žvaigždė buvo Stasys Povilaitis, o socialistinio lagerio žvaigždė - čekoslovakas Karelas Gotas (Karel Gott). Šiaip klausėmės įvairiausios muzikos, - ir Slade, ir Nazareth, ir ABBA. Turėjau KISS nuotraukų, - man imponavo jų makiažas, - buvau įsirašęs grupės diską „Alive II", jeigu atmintis nemeluoja, ir Queen, ir panašiai, žodžiu, kratinys. Melomanas niekad nebuvau.

Dabar dažniausiai klausausi bliuzo, dažnai įsijungiu radio stotį Relax FM, kartais apsilankau operoje.

Kinas. Kiek jo tavo gyvenime? Kokio? Turi mėgiamą (-us) filmą, kurį gali žiūrėti daug kartų?
Kinas per TV, ir kinas kino teatre - skirtingos sąvokos, todėl net nežinau, kiek to tikrojo kino mano gyvenime. Kai nieko kito negaliu daryti - žiūriu TV. Bet ten ne kinas, o tik šiaip - judantys paveikslėliai. Iš studijų laikų stipriausias įspūdis - Tarkovskis, Fellinis. Daug sykių galiu žiūrėti tik W. Aleną ( Woody Allen), pavyzdžiui, jo filmą „Išnarstytas Haris" („Deconstructing Harry").

Nori gaut „Nobelį"? Kaip, tavo manymu, skambėtų ta eilutė „skiriama už ..."?
Nenoriu Nobelio, nes neturiu už ką. Jau minėjau, mano tuštybė neperžengia padorumo ribų.

Šiandien visos Lietuvos „žvaigždės" dainuoja dešimtukuose ir aistringai šoka. Net Erlickas ėmėsi to blūdo. O Kada Parulskio eilė?
Neketinu nei dainuoti, nei šokti. Nebent būtų surengtos ieties mėtymo varžybos, - gal ir sudalyvaučiau jaunystės atminimui.

Mamontovas kažkada sudarė sąrašą klausimų, kurių pasigenda interviu metu. Ar turi panašių klausimų? Klausimas, kurio niekas dar neklausė, ir atsakymas į jį.
Mane ima kankinti nuojauta, kad niekas neskaito mano kūrinių, nes niekad nesulaukiu klausimų, susijusių su tekstais.

# data[].attributes.attachment_link.title
G. interviu: Sigito Parulskio tuštybės ribos.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto '2007 metų knygos' titulo laimėtojas? Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija

# data[].attributes.attachment_link.title
Šeštadienio „Labas rytas, Lietuva“ | Pokalbis su rašytoja Violeta Palčinskaite

# data[].attributes.attachment_link.description
Šeštadienio „Labas rytas, Lietuva" | Pokalbis su rašytoja Violeta Palčinskaite LRT © 2016

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mantvydas Leknickas su savo kūryba prikausto kiekvieną, kuris perskaito bent vieną lyrišką įrašą, o gerbėjai lyg susitarę pritaria vienas kitam - tai naujasis šių dienų Šekspyras. Jausmingos, tikros, žaismingos, atrodytų paprastos, bet daug pasakančios mintys ir savitas kūrybos stilius - tokia jaunojo rašytojo Mantvydo Leknicko kūrybos vizitinė kortelė.

Didelio populiarumo sulaukęs literatūros herojaus kūrybos tinklaraštis bene kasdien pasipildo naujais gerbėjais, kurie rašytoją apdovanoja liaupsėmis ir neslepia susižavėjimo. Apie kūrybą, įkvėpimą, mūzas, neužilgo pasirodysiančią kūrybos rinktinę, didelio populiarumo sėkmės paslaptį, ateities planus ir romantiką - atviras ir jaukus pokalbis su M. Leknicku.
Kada pradėjai rašyti? Ir kodėl nusprendei apskritai pradėti kurti?
Rašyti pradėjau turbūt dar vaikystėje - labai mėgdavau užsiimti kūrybinėmis užduotimis. Pamenu, dar būdamas paauglys mėginau rašyti knygą. Žinoma, nepavyko. O kurti pradėjau todėl, kad tiesiog negaliu nerašyti. Viduje nuolat kyla įvairios audros, kurias nuraminti galiu tik paimdamas rašiklį. Kūryba šiandien man yra gyvenimo būdas. Niekas neteikia tokios palaimos, kaip rašymas.
Galbūt prisimeni pirmąjį savo tinklaraščio įrašą? Koks jis buvo?
Pirmojo tikrai neprisimenu, bet jis, ko gero, buvo visiškai kitokio formato, nei tai, ką rašau dabar. Anksčiau mėgdavau rašyti satyriškus, ironiškus tekstus apie įvairius įvykius, visuomenės problemas.
Ar tau pačiam lietuvių kalbos ir literatūros pamokos buvo mėgstamiausios mokykloje? Mėgdavai skaityti literatūrą?
Lietuvių kalbos pamokos nebuvo pačios mėgstamiausios ar kažkuo išskirtinės, kol mūsų klasei dėstyti nepradėjo mokytoja Deimantė Karaliūtė. Ji pakeitė mano požiūrį į tam tikrus dalykus teisinga linkme, kuri padėjo augti mano asmenybei. Žinoma, lietuvių kalbos pamokos man patiko ir dėl to, kad čia buvo galima rašyti. Samprotaujamieji rašiniai buvo mano mėgstamiausia dalis. Labai nemėgdavau interpretacijų, analizuoti tekstų, ieškoti atsakymų, kodėl rašytojas pasirinko būtent vienus ar kitus žodžius.
Galbūt turi mėgstamiausią rašytoją, kurio kūrybą ne tik skaitai, bet ir semiesi idėjų, įkvėpimo?
Taip. Esu perskaitęs didžiąją dalį Charles'o Bukowski knygų ir turiu jų gal dešimt. Man patinka jo atvirumas, taisyklių nepaisymas ir visiška laisvė. Tekstai, kurie nėra apvilkti beprasmiškai išpūstais žodžiais man atrodo patraukliausi ir esu įsitikinęs, kad tokį tekstą parašyti yra dar sunkiau. Prie man patinkančių rašytojų galiu priskirti Richardą Brautigan'ą, Erichą Mariją Remarką, Frederichą Beigbeder'į, Sigitą Parulskį ir, vienos draugės dėka, atradau John'ą Fante.

Kaip pats pavadintum savo kūrybą? Ar ji turi kokius nors „rėmus"?

Atvirai pasakius, nežinau. Stengiuosi nesilaikyti jokių taisyklių, rašau taip, kaip man patinka. Manau, kad mano skaitytojai tai tikrai pastebi.
Galima pastebėti, kad tavo kūryboje dažnai kalbama apie moteris, meilę. Ar kūrybai įkvepia tik ta vienintelė mūza, o gal tos mūzos nėra išvis? Kas įkvepia kurti?
Neslėpsiu, mano gyvenime yra ar buvo žmonių, kurie mane įkvepia kurti. Tačiau neretai tekstas gimsta iš visai nepažįstamo žmogaus eisenos, rankų judesių, kvepalų aromato. Stengiuosi į save sugerti daugybę kasdienių detalių, kurių anksčiau tiesiog nepastebėdavau.
Dažniausiai rašytojai turi laiką, kada jiems kurti sekasi geriausiai: tai gali būti naktis ar lyjant už lango lietui. Kada geriausiai kurti sekasi tau, ar tokio „stebuklingo" laiko tau tiesiog nėra?
Neturiu kažkokių ypatingų tradicijų ar ritualų. Labiausiai mėgstu rašyti vakarais, tiesa, ne namuose. Einu į kavinę, pasiimu kavos ir, stebėdamas gatvėmis skubančius žmones, klausydamas mane įkvepiančios muzikos, rašau. Tiesa, mėgstu lietų. Ir giedrą dangų. Oras padeda tinkamai ant popieriaus pateikti esamą nuotaiką.
Ar svajoji išleisti savo kūrybos rinktinę? O, galbūt, planuoji parašyti kitokio pobūdžio knygą?
Jei viskas vyks pagal planą, dar šiais metais pasirodys mano kūrybos knyga. O kas bus ateityje - pamatysim. Turiu įvairių idėjų ir minčių.
Tavo „Facebook" tinklaraštis jau turi daugiau nei 23 tūkstančius gerbėjų. Kaip manai, kodėl žmonėms taip patinka tavo kūryba ir kur toji sėkmės paslaptis?
Žmonėms patinka tai, kas yra nuoširdu. Tai pastebiu visur. Aš atviras ir mano skaitytojai tai pastebi. Džiaugiuosi, kad jie man atsako tuo pačiu - dėmesiu ir pasidalina savo gyvenimo istorijomis, problemomis, atsiunčia klausimų ir atvirkščiai, suteikia atsakymus, kurių neretai reikia man pačiam.
Universitete baigei politikos mokslus, kodėl pasirinkai tokias studijas, kurios, atrodo, su tavo pomėgiu kurti neturi nieko bendro?
Politika buvo mano didžioji svajonė - gal tai tiesiog noras pakeisti pasaulį? Šiandien politika manęs taip netraukia, kaip tai buvo anksčiau, nežinia, gal kada nors pasiryšiu ir tokiam žingsniui. Jau mokykloje nepraleisdavau nė vienų politinių debatų, laidų ir analizių. Žaviuosi politikų gebėjimu formuoti visuomenės nuotaikas, komunikuoti su oponentais - juk tai taip pat kūryba!
Savo ateitį sieji su kūryba, politika, o gal su visai kita sritimi?
Dirbu reklamos agentūroje, tačiau greitu metu su artimais kolegomis įsteigsime įmonę, kuri teiks reklamos socialiniuose tinkluose paslaugas. Šioje srityje turiu didelį žinių bagažą, o gebėjimas kurti padės klientams pateikti netradicinius sprendimus. Nekantraudamas laukiu šio gyvenimo etapo. Žinoma, kūrybos tikrai neapleisiu - atvirkščiai, šioje vietoje tikiuosi tobulėti ir augti.
Tavo kūryba dažniausiai romantiška. Ar toks esi ir gyvenime?
Į šitą klausimą turbūt geriau atsakytų mano artima aplinka. Iš dalies taip, mėgstu rimtus filmus, rimtą muziką ir esu nepataisomas svajotojas. Šiandieninėje visuomenėje pasigendu natūralumo, drąsos kalbėti apie jausmus ir emocijas, tikiuosi, kad mano kūryba padeda žmonėms bent trumpam „atlaisvinti" savo vidinius pasaulius.
Kokie tavo pomėgiai ir koks dažniausiais laisvalaikio praleidimas?
Be galo mėgstu sportuoti. Žaidžiu Kauno krepšinio lygoje, lankau sporto klubą ir kitaip aktyviai leidžiu laisvalaikį. Dievinu gerus filmus, geras knygas, o dar labiau - gerą kompaniją. Nieko nėra geriau už įdomius ir atvirus pokalbius!

# data[].attributes.attachment_link.title
Šių dienų Šekspyras M. Leknickas: niekas neteikia tokios palaimos, kaip rašymas - ISIC

# data[].attributes.attachment_link.description
Mantvydas Leknickas su savo kūryba prikausto kiekvieną, kuris perskaito bent vieną lyrišką įrašą, o gerbėjai lyg susitarę pritaria vienas kitam - tai naujasis šių dienų Šekspyras. Jausmingos, tikros, žaismingos, atrodytų paprastos, bet daug pasakančios mintys ir savitas kūrybos stilius - tokia jaunojo rašytojo Mantvydo Leknicko kūrybos vizitinė kortelė.

# data[].attributes.attachment_link.title
Žmogus ir gamta A. Baranausko "Anykščių Šilelyje" | Studijoms.lt

# data[].attributes.attachment_link.description
Sukurti "Anykščių Šilelį" paskatino daugelis aplinkybių. Tai ir protestas prieš lietuvių kalbos menkinimą, kurį teko A. Baranauskui girdėti per paskaitas Varnių kunigų seminarijoje, ir lenkų romantikų, ypač poemoje minimo A. Mickevičiaus skaitymas.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
„ryto garsai“: kas skatina kūrėjus rašyti vaikams?

# data[].attributes.attachment_link.title
„Ryto garsai": kas skatina kūrėjus rašyti vaikams? - LRT

# data[].attributes.attachment_link.description
Nacionaliniame vaikiškos literatūros konkurse dalyvauja rekordinis kūrėjų skaičius. Labdaros ir paramos fondo „Švieskime vaikus“ steigėjai džiaugiasi, jog 123 kūrėjai konkursui pateikė 143 naujų vaikiškų knygų rankraščius.

# data[].attributes.attachment_link.title
Žmogus ir gamta A. Baranausko "Anykščių Šilelyje" | Studijoms.lt

# data[].attributes.attachment_link.description
Sukurti "Anykščių Šilelį" paskatino daugelis aplinkybių. Tai ir protestas prieš lietuvių kalbos menkinimą, kurį teko A. Baranauskui girdėti per paskaitas Varnių kunigų seminarijoje, ir lenkų romantikų, ypač poemoje minimo A. Mickevičiaus skaitymas.

# data[].attributes.headline
Puikiai padirbėta, tik ar pasirinkti rašytojai yra tau žinomi, ar esi skaičiusi jų knygas? Pagalvok kurdama kalbą, kaip argumentuosi rašytojų atranką, jei jų knygų nesi skaičiusi. Dar ne vėlu rasti interviu kūrėjo, kurio knygos tau patinka. Galėtum įtikinamiau kalbėti.

# data[].attributes.subject
Puikiai padirbėta, tik ar pasirinkti rašytojai yra tau žinomi, ar esi skaičiusi jų knygas? Pagalvok kurdama kalbą, kaip argumentuosi rašytojų atranką, jei jų knygų nesi skaičiusi. Dar ne vėlu rasti interviu kūrėjo, kurio knygos tau patinka. Galėtum įtikinamiau kalbėti.

# data[].attributes.attachment_link.title
Susitikimas su rašytoja VANDA JUKNAITE (2014)

# data[].attributes.attachment_link.description
Kalbėta apie knygas "Išsiduosi. Balsu", "Tariamas iš tamsos". Ir ne tik apie jas.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija

# data[].attributes.attachment_link.title
Šeštadienio „Labas rytas, Lietuva“ | Pokalbis su rašytoja Violeta Palčinskaite

# data[].attributes.attachment_link.description
Šeštadienio „Labas rytas, Lietuva" | Pokalbis su rašytoja Violeta Palčinskaite LRT © 2016

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Mantvydas Leknickas su savo kūryba prikausto kiekvieną, kuris perskaito bent vieną lyrišką įrašą, o gerbėjai lyg susitarę pritaria vienas kitam - tai naujasis šių dienų Šekspyras. Jausmingos, tikros, žaismingos, atrodytų paprastos, bet daug pasakančios mintys ir savitas kūrybos stilius - tokia jaunojo rašytojo Mantvydo Leknicko kūrybos vizitinė kortelė.

Didelio populiarumo sulaukęs literatūros herojaus kūrybos tinklaraštis bene kasdien pasipildo naujais gerbėjais, kurie rašytoją apdovanoja liaupsėmis ir neslepia susižavėjimo. Apie kūrybą, įkvėpimą, mūzas, neužilgo pasirodysiančią kūrybos rinktinę, didelio populiarumo sėkmės paslaptį, ateities planus ir romantiką - atviras ir jaukus pokalbis su M. Leknicku.
Kada pradėjai rašyti? Ir kodėl nusprendei apskritai pradėti kurti?
Rašyti pradėjau turbūt dar vaikystėje - labai mėgdavau užsiimti kūrybinėmis užduotimis. Pamenu, dar būdamas paauglys mėginau rašyti knygą. Žinoma, nepavyko. O kurti pradėjau todėl, kad tiesiog negaliu nerašyti. Viduje nuolat kyla įvairios audros, kurias nuraminti galiu tik paimdamas rašiklį. Kūryba šiandien man yra gyvenimo būdas. Niekas neteikia tokios palaimos, kaip rašymas.
Galbūt prisimeni pirmąjį savo tinklaraščio įrašą? Koks jis buvo?
Pirmojo tikrai neprisimenu, bet jis, ko gero, buvo visiškai kitokio formato, nei tai, ką rašau dabar. Anksčiau mėgdavau rašyti satyriškus, ironiškus tekstus apie įvairius įvykius, visuomenės problemas.
Ar tau pačiam lietuvių kalbos ir literatūros pamokos buvo mėgstamiausios mokykloje? Mėgdavai skaityti literatūrą?
Lietuvių kalbos pamokos nebuvo pačios mėgstamiausios ar kažkuo išskirtinės, kol mūsų klasei dėstyti nepradėjo mokytoja Deimantė Karaliūtė. Ji pakeitė mano požiūrį į tam tikrus dalykus teisinga linkme, kuri padėjo augti mano asmenybei. Žinoma, lietuvių kalbos pamokos man patiko ir dėl to, kad čia buvo galima rašyti. Samprotaujamieji rašiniai buvo mano mėgstamiausia dalis. Labai nemėgdavau interpretacijų, analizuoti tekstų, ieškoti atsakymų, kodėl rašytojas pasirinko būtent vienus ar kitus žodžius.
Galbūt turi mėgstamiausią rašytoją, kurio kūrybą ne tik skaitai, bet ir semiesi idėjų, įkvėpimo?
Taip. Esu perskaitęs didžiąją dalį Charles'o Bukowski knygų ir turiu jų gal dešimt. Man patinka jo atvirumas, taisyklių nepaisymas ir visiška laisvė. Tekstai, kurie nėra apvilkti beprasmiškai išpūstais žodžiais man atrodo patraukliausi ir esu įsitikinęs, kad tokį tekstą parašyti yra dar sunkiau. Prie man patinkančių rašytojų galiu priskirti Richardą Brautigan'ą, Erichą Mariją Remarką, Frederichą Beigbeder'į, Sigitą Parulskį ir, vienos draugės dėka, atradau John'ą Fante.

Kaip pats pavadintum savo kūrybą? Ar ji turi kokius nors „rėmus"?

Atvirai pasakius, nežinau. Stengiuosi nesilaikyti jokių taisyklių, rašau taip, kaip man patinka. Manau, kad mano skaitytojai tai tikrai pastebi.
Galima pastebėti, kad tavo kūryboje dažnai kalbama apie moteris, meilę. Ar kūrybai įkvepia tik ta vienintelė mūza, o gal tos mūzos nėra išvis? Kas įkvepia kurti?
Neslėpsiu, mano gyvenime yra ar buvo žmonių, kurie mane įkvepia kurti. Tačiau neretai tekstas gimsta iš visai nepažįstamo žmogaus eisenos, rankų judesių, kvepalų aromato. Stengiuosi į save sugerti daugybę kasdienių detalių, kurių anksčiau tiesiog nepastebėdavau.
Dažniausiai rašytojai turi laiką, kada jiems kurti sekasi geriausiai: tai gali būti naktis ar lyjant už lango lietui. Kada geriausiai kurti sekasi tau, ar tokio „stebuklingo" laiko tau tiesiog nėra?
Neturiu kažkokių ypatingų tradicijų ar ritualų. Labiausiai mėgstu rašyti vakarais, tiesa, ne namuose. Einu į kavinę, pasiimu kavos ir, stebėdamas gatvėmis skubančius žmones, klausydamas mane įkvepiančios muzikos, rašau. Tiesa, mėgstu lietų. Ir giedrą dangų. Oras padeda tinkamai ant popieriaus pateikti esamą nuotaiką.
Ar svajoji išleisti savo kūrybos rinktinę? O, galbūt, planuoji parašyti kitokio pobūdžio knygą?
Jei viskas vyks pagal planą, dar šiais metais pasirodys mano kūrybos knyga. O kas bus ateityje - pamatysim. Turiu įvairių idėjų ir minčių.
Tavo „Facebook" tinklaraštis jau turi daugiau nei 23 tūkstančius gerbėjų. Kaip manai, kodėl žmonėms taip patinka tavo kūryba ir kur toji sėkmės paslaptis?
Žmonėms patinka tai, kas yra nuoširdu. Tai pastebiu visur. Aš atviras ir mano skaitytojai tai pastebi. Džiaugiuosi, kad jie man atsako tuo pačiu - dėmesiu ir pasidalina savo gyvenimo istorijomis, problemomis, atsiunčia klausimų ir atvirkščiai, suteikia atsakymus, kurių neretai reikia man pačiam.
Universitete baigei politikos mokslus, kodėl pasirinkai tokias studijas, kurios, atrodo, su tavo pomėgiu kurti neturi nieko bendro?
Politika buvo mano didžioji svajonė - gal tai tiesiog noras pakeisti pasaulį? Šiandien politika manęs taip netraukia, kaip tai buvo anksčiau, nežinia, gal kada nors pasiryšiu ir tokiam žingsniui. Jau mokykloje nepraleisdavau nė vienų politinių debatų, laidų ir analizių. Žaviuosi politikų gebėjimu formuoti visuomenės nuotaikas, komunikuoti su oponentais - juk tai taip pat kūryba!
Savo ateitį sieji su kūryba, politika, o gal su visai kita sritimi?
Dirbu reklamos agentūroje, tačiau greitu metu su artimais kolegomis įsteigsime įmonę, kuri teiks reklamos socialiniuose tinkluose paslaugas. Šioje srityje turiu didelį žinių bagažą, o gebėjimas kurti padės klientams pateikti netradicinius sprendimus. Nekantraudamas laukiu šio gyvenimo etapo. Žinoma, kūrybos tikrai neapleisiu - atvirkščiai, šioje vietoje tikiuosi tobulėti ir augti.
Tavo kūryba dažniausiai romantiška. Ar toks esi ir gyvenime?
Į šitą klausimą turbūt geriau atsakytų mano artima aplinka. Iš dalies taip, mėgstu rimtus filmus, rimtą muziką ir esu nepataisomas svajotojas. Šiandieninėje visuomenėje pasigendu natūralumo, drąsos kalbėti apie jausmus ir emocijas, tikiuosi, kad mano kūryba padeda žmonėms bent trumpam „atlaisvinti" savo vidinius pasaulius.
Kokie tavo pomėgiai ir koks dažniausiais laisvalaikio praleidimas?
Be galo mėgstu sportuoti. Žaidžiu Kauno krepšinio lygoje, lankau sporto klubą ir kitaip aktyviai leidžiu laisvalaikį. Dievinu gerus filmus, geras knygas, o dar labiau - gerą kompaniją. Nieko nėra geriau už įdomius ir atvirus pokalbius!

# data[].attributes.attachment_link.title
Šių dienų Šekspyras M. Leknickas: niekas neteikia tokios palaimos, kaip rašymas - ISIC

# data[].attributes.attachment_link.description
Mantvydas Leknickas su savo kūryba prikausto kiekvieną, kuris perskaito bent vieną lyrišką įrašą, o gerbėjai lyg susitarę pritaria vienas kitam - tai naujasis šių dienų Šekspyras. Jausmingos, tikros, žaismingos, atrodytų paprastos, bet daug pasakančios mintys ir savitas kūrybos stilius - tokia jaunojo rašytojo Mantvydo Leknicko kūrybos vizitinė kortelė.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto „2007 metų knygos" titulo laimėtojas?

Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?
Dabar rašau romaną.

Gyveni iš rašymo. Ar tada netampa rašymas darbu, o kūryba - verslu?
Rašymas ir yra darbas. Ir, beje, sunkus, atsakingas, nors kartais malonus. Suprantu, sakydamas „kūryba - verslas" norite šventai pasipiktinti, esą kūryba negali būti vulgarizuojama pinigais. Atleiskite, bet juk ir teatras, ir kinas, ir dailė yra verslas. Kodėl literatūra turi būti išimtis? Jeigu Bažnyčia net iš tikėjimo, iš žmogaus baimės, mirties ir vilties daro pinigus?

Parulskio kelias į viešumą prasidėjo poezija, tačiau paskutiniu metu jos vis mažiau, o daugiau eseistikos? Kodėl?
Senstu.

Parulskis ne tik rašytojas, bet ir vertėjas. Geriau už tai moka negu už rašymą? Išversti paprasčiau negu kažką sukurti? Jeigu Charmso „Nutikimus", išverstus Parulskio, išverstum atgal į rusų kalbą, gautųsi kažkas panašaus į Charmsą, ar labiau panašu į Parulskį? Kaip atsirenki, ką versti? Ką manai apie verstinių knygų skaitymą, jeigu yra galimybė skaityt originalą?
Verčiu labai mažai, atsitiktinai, tiktai tuomet, kai užsako leidyklos. Moka už tai ne itin daug, tačiau versti, be abejo, lengviau nei rašyti originalų kūrinį. Romanui sugaišti daugybę laiko, išversti knygą, ypač nesudėtingą detektyvą, įmanoma per porą mėnesių. Originalas visuomet skiriasi nuo vertimo, kuris iš jų geresnis? Kartais būna, kad vertimas skamba geriau. Nelygu koks tekstas, nelygu, koks skaitytojas.
Charmsą išversti „atgal" į rusų kalbą būtų įdomus eksperimentas, tačiau aš tuo jau neužsiimsiu. Ir nemanau, kad tai turėtų nors kiek prasmės.

Versti knygas verta, nes kalba nėra tik informacijos perdavimo priemonė, ne tik komunikacijos instrumentas, tai mąstymo dalis, mentaliteto, tautos identiteto dalis. Vokiečių modernistas G. Bennas (Gottfried Benn) yra sakęs, kad kalba yra tautos falas, ji išauga tiesiai iš tautos kamieno. Todėl sava kalba perteikti kitos tautos patirtį, laiko, erdvės, papročių, žmogaus psichologijos ir kt. suvokimą yra labai svarbu. Kalba apvaisina būtį. Žinoma, verčiant visuomet kažkas nubyra, kažkas atsiranda. Idealiai išversti neįmanoma. Kita vertus, ar mes kalbėdamiesi su kitu žmogumi, iš tiesų sužinome visą tiesą, kas jis yra? Netgi kasdienė kalba yra tam tikras vertimas, mes, gaudami informaciją iš pašnekovo verčiame ją savaip, į savo kalbą, pagal savo poreikius, išsilavinimą, prigimtį, pasaulėjautą etc.

Esi mano mėgiamiausias gyvas Lietuvos rašytojas. Gyvas, nes Kunčinas jau amžinatilsis. Matai sau konkurentų Lietuvos grafomanų tarpe? Kokius Lietuvos literatūros atstovus laikai vertus vadintis rašytojais iš didžiosios „R" (poezijos ir prozos)?
Nemanau, kad į rašytojus reikia žiūrėti kaip į boksininkus, kurie daužo knygomis vienas kitam snukį ir pagaliau nugali. Skaitytojų labai daug, jų skoniai skirtingi ir panašiai, todėl rašytojų yra ir turi būti pačių įvairiausių, ir negali būti vieno geriausio. Jis paprasčiausiai negalėtų patenkinti tokios skonio įvairovės ir prirašyti knygų visiems skaitytojams. VISIEMS, suprantate, ką sakau?

Ir dalinti vietų ar medalių rašytojams aš neketinu.

Tavo laikysena, išvaizda, net rašymas turi militaristinio stiliaus bruožų. Rodos žodžiai ne parašyti, o iššaudyti su neapykanta. Perfrazuojant J. Fowleso herojų iš „Juodmedžio bokšto": Nemoki neapkęsti - negali mylėti. Nemoki mylėti - negali rašyti". Kiek tai tinka pačio rašymo procesui? Bendrai, kaip vyksta pats rašymo procesas? Aplinka, fonas, maistas, gal po ranka svaigalai ir cigaretės...?
Nežinau, iš kur atsirado toks keistas apibūdinimas, siejamas su manimi - „militaristinis stilius". Aš nemėgstu militaristų, ir savo stiliaus niekada su juo netapatinau. Ir žodis „neapykanta" mano kūrybai visiškai netaikytinas. Gali būti, kad dėl to kaltas romanas „Trys sekundės dangaus", bet tai etikečių klijuotojų, o ne mano problema.

Rašau prie stalo, ne virtuvėje, todėl maisto po ranka nėra. Rūkyti mečiau prieš keletą metų, o svaiginuosi labai senoviškai - laukiu įkvėpimo ir kai jis ateina, rašau, rašau, rašau, kol riešai įskausta.

Lietuviškai literatūrai atgrasumą įgijau vidurinėje, ir dabar, kad paimčiau į rankas kažką lietuviško, kainuoja nemažai pastangų. Ar nėra tai netinkamų mokymo programų įtaka? Ar būtina tūlam lietuviui perskaityti Donelaitį, Žemaitę ir Biliūną?
Manau, kad mūsų mokytojai labai prastai dėsto literatūrą. Galima įdomiai pasakoti ir apie Donelaitį, ir Žemaitę. Tiesiog juos reiktų įjungti į pasaulinį kontekstą, kalbėti apie juos šiuolaikiška kalba. Nesidomiu mokyklos programomis, bet ne programos skatina mąstymą, o žmonės, mokytojai. Tikrai talentingų mokytojų visą laiką trūksta.

Tikiu, kad blogiau už Pogrebnojaus poeziją nebus, o ar skaitėte ką nors iš Dano Browno, ar Paulo Coelho? Ką manai apie tokią literatūrą?
Skaičiau ir Browną (Dan Brown), ir Coelho (Paulo Coelho). Greituoju skaitymu, kad žinočiau, ką tai reiškia. Man tokia literatūra nepatinka. Bet tai skonio dalykas.

Rašytojai skundžiasi, kad maža Lietuvos rinka, maži honorarai. Galvoju, jeigu gerai moka užsienio kalbą, kodėl nerašo lietuviai kitomis kalbomis ir nebando prasimušti svetur? Ar atsakymas čia, kad niekas svetur tokio šlamšto neskaitys, ar yra kitų priežasčių? Rašytojas S.T. Kondrotas yra pareiškęs, kad Lietuvių kalba netinkama rašyti gerą literatūrą. Ar sutinki su tuo? Ko stinga lietuvių kalbai ir kuri kalba tuomet literatūrai ar filosofijai yra pati tinkamiausia? Pačio kūryba išversta į kitas kalbas. Kas tau iš to?
Jeigu nori rašyti kita kalba ir būti spausdinamas kitoje valstybėje, turi gyventi toje valstybėje, būti jos piliečiu, patekti į kritikų, leidėjų akiratį ir panašiai. Niekam nereikalingi priklydę rašytojai. Savų užtenka. Ir tai ne literatūros kokybės problema. Ne kalbos problema. Išversti nėra sunku bet kurį lietuvių rašytoją, ypač prozą. Maža tautelė niekam nėra įdomi. Mes priklausome Rytų Europos regionui ir turime konkuruoti su tokiomis didelėmis tautomis kaip Lenkija, Ukraina, Baltarusija, Rusija ir panašiai.

Lietuvių kalba tinkama gerai literatūrai, esu tikras. Žinoma, ji kiek per daug archaiška, per daug konkreti, neatitrūkusi nuo žemės - vokiečių ar anglų kalbos daug abstraktesnės. Be to, mūsų literatūrinės kalbos tradicija daug trumpesnė nei didžiųjų europiečių.

Kovo mėnesį į Vilnių atvažiuos režisierius italas - jis perskaitė romaną „Trys sekundės dangaus" itališkai ir nori kurti filmą pagal jį. Nežinau, ar tai kokia nors nauda, bet įdomu.

Lietuvos leidyklos verčia savo skaitytojus užsiimti literatūrine gerontofilija: vertimai (jei tai ne „Haris Poteris") vėluoja ne vienerius metus. Geriausias to pavyzdys S. Becketto trilogijos vertimas bei tai, kad iki šiol lietuviškai neturime suomių nobelisto F. E. Sillanpaa darbų. Gelbsti tai, kad dauguma dar moka rusiškai, bet ta karta jau grimzta į kapines. Ar tai nėra pagrindinis barjeras, kodėl mes niekad nepasivysim kitų šalių literatūrinio išsilavinimo lygio?
Penkiasdešimties metų okupacija - realus faktas, o ne politikų prasimanymas. Šis laikotarpis tikrai stipriai prisidėjo prie mūsų visuomenės išprusimo lygio.

Ar manai, kad Lietuva kultūros atžvilgiu vis dar yra didelė provincija? Kalbu ne vien tik apie literatūrą, labiau apie visą šalies mentalitetą.
Provincija - daugialypė sąvoka. Labiausiai Lietuvoje pasigendu tikro domesio. Viskas velniškai paviršutiniška.

Lietuvos politikieriai paskelbė „akropolinę" akciją, kad šie metai - skaitymo metai. Kiek iš to bus naudos? O gal jau yra? Ir tuo pačiu rekomenduok žmonėms, ką nors vertingo paskaityti. Ar daug skaitai? Naujausi atradimai literatūroje?..
Tai, kad žmonės skatinami skaityti, nėra blogai. Kiek naudos? O kiek naudos, kai žmonės skatinami neteršti, laikytis eismo taisyklių, įstatymų ir panašiai? Visuomenė turi kaip nors gyventi, todėl rengia akcijas, kuria papročius, konvenciją, kad žmonės kažkokiu būdu galėtų ištverti kartu nepjaudami vieni kitų. Pastaruoju metu skaitau mažiau nei norėčiau, o tai, ką skaitau, tebūnie mano asmeninis reikalas.

Parulskį galima laikyti vienu iš šiuolaikinės lietuvių dramaturgijos pradininkų. Nuo ko prasidėjo draugystė su teatru? Kuo tau įdomus pjesių rašymas teatrui? Tavo santykis su teatru: kas paskutiniu metu tave nustebino tiek gerąja, tiek blogąja prasme; ar Lietuvai reikia dar „Urvinio vaiko"?
Šiandien apie teatrą nenoriu kalbėti.

Mano manymu, viena iš geriausių tavo pjesių „Nesibaigianti vienatvė dviese" (apie tarp vyro ir moters sklandančią neįveikiamą prarają, neišvengiamą vienišumą) iki šiol nėra pristatyta sostinės ar kitų didžiųjų miestų scenai. Kaip manai kodėl?
„Nesibaigiančią vienatvę..." pastatė Alytaus teatras, vadinasi, ji neliko tik popieriuje. O dėl kitų aplinkybių - matyt, ir pjesės turi savo likimą.

Papasakok apie kovos su tuštybe būdus, ar ją įmanoma įveikti?
Nekovoju su tuštybe, nes turiu jos tiek, kiek reikia - truputis ydų visuomet paįvairina mūsų kasdienybę.

Aš iš prigimties esu blogas žmogus, ir skaitydamas Parulskio kūryba jaučiu kažkokį sielų bendrumą. Iš kur tas blogis pas Jumis? Ar tiki Z.Froidu, kuris teigia, kad visų mūsų dabartinių problemų šaknys glūdi vaikystėje. Ar tau galioja ši taisyklė? Kaip tavo tėvai susitaikė su tokia „baisia" literatūrine kalba, stiliumi? Kaip jie priima ir vertina tavo kūrybą?
Aš nesu blogas žmogus, ir mano kūryba nieko bendro su blogiu neturi. Ir mano kūrinių kalba ne baisi. Žmonių, taip sakančių apie mano kūrybą, literatūros suvokimas labai šabloniškas, schematiškas ir lėkštas. Tai, kad mano kūriniuose yra žodžių, atspindinčių realų laiką ir realią erdvę, kurioje visi stumdomės, nėra „kalbos baisumo" problema. Gal reiktų pagalvoti apie priežastis.

Dar 1990 m. eilėraštyje „Nesugaunamas paukštis" skambėjo tokios eilutės : „mašina kuri veža negyvus/ paukščius/ dažnai pasiklysta rūke/ sugenda/ o kai trenkiasi į pakelės medį/ arba apsivožia/negyvi paukščiai pavirsta/ negyvom/ vištom". Ar jau tada paukščių gripas buvo žinomas, ar čia išsipildžiusi pranašystė?
Dėl eilėraščio „Nesugaunamas paukštis" ... Tai tam tikras idealistinis, netgi kiek romantiškas požiūris į kūrybą apskritai. Anuomet laikiausi nuomonės, jog poezija nepasakoma žodžiais, tikra, grynoji poezija, gal net ne poezija, o dvasia yra neuždaroma į jokią formą. Virtusi žodžiais, ji miršta. Iš esmės, ir ligi šiol mano nuomonė išliko panaši. Sunku pasakyti tikrai subtilius, gilius, esminius dalykus - kad žodžiai nebūtų banalūs, ir kad būtų labai įtaigūs.

Mane kaip melomaną domina, kokia muzika formavo tavo pasaulėvaizdį? Kokia gyveni šiandien? Ar daug muzikos tavo gyvenime?
Nesu muzikantas, todėl muzika neformavo mano pasaulėvaizdžio, nebent prisidėjo prie jo architektūros keletu detalių. Augau provincijoj, tuo metu tarybinės estrados žvaigždė buvo Stasys Povilaitis, o socialistinio lagerio žvaigždė - čekoslovakas Karelas Gotas (Karel Gott). Šiaip klausėmės įvairiausios muzikos, - ir Slade, ir Nazareth, ir ABBA. Turėjau KISS nuotraukų, - man imponavo jų makiažas, - buvau įsirašęs grupės diską „Alive II", jeigu atmintis nemeluoja, ir Queen, ir panašiai, žodžiu, kratinys. Melomanas niekad nebuvau.

Dabar dažniausiai klausausi bliuzo, dažnai įsijungiu radio stotį Relax FM, kartais apsilankau operoje.

Kinas. Kiek jo tavo gyvenime? Kokio? Turi mėgiamą (-us) filmą, kurį gali žiūrėti daug kartų?
Kinas per TV, ir kinas kino teatre - skirtingos sąvokos, todėl net nežinau, kiek to tikrojo kino mano gyvenime. Kai nieko kito negaliu daryti - žiūriu TV. Bet ten ne kinas, o tik šiaip - judantys paveikslėliai. Iš studijų laikų stipriausias įspūdis - Tarkovskis, Fellinis. Daug sykių galiu žiūrėti tik W. Aleną ( Woody Allen), pavyzdžiui, jo filmą „Išnarstytas Haris" („Deconstructing Harry").

Nori gaut „Nobelį"? Kaip, tavo manymu, skambėtų ta eilutė „skiriama už ..."?
Nenoriu Nobelio, nes neturiu už ką. Jau minėjau, mano tuštybė neperžengia padorumo ribų.

Šiandien visos Lietuvos „žvaigždės" dainuoja dešimtukuose ir aistringai šoka. Net Erlickas ėmėsi to blūdo. O Kada Parulskio eilė?
Neketinu nei dainuoti, nei šokti. Nebent būtų surengtos ieties mėtymo varžybos, - gal ir sudalyvaučiau jaunystės atminimui.

Mamontovas kažkada sudarė sąrašą klausimų, kurių pasigenda interviu metu. Ar turi panašių klausimų? Klausimas, kurio niekas dar neklausė, ir atsakymas į jį.
Mane ima kankinti nuojauta, kad niekas neskaito mano kūrinių, nes niekad nesulaukiu klausimų, susijusių su tekstais.

# data[].attributes.attachment_link.title
G. interviu: Sigito Parulskio tuštybės ribos.

# data[].attributes.attachment_link.description
Sigitas Parulskis - lyg muzikinio pasaulio Džonis Kešas (Johnny Cash) paskutiniu metu viešai visur matomas su juodu džinsiniu švarku ir mąslia išraiška veide. Apie ką mąsto '2007 metų knygos' titulo laimėtojas? Iš pradžių šabloniškai: iš ko dabar duoną valgai ir iš ko valgysi artimiausiu metu? Nauji romanai, vertimai, pjesės, dar kažkas?

# data[].attributes.attachment_link.title
Vaikų poetas Jonas Jakštaitis: „Noriu rašyti vaikams"

# data[].attributes.attachment_link.description
Joną Jakštaitį pirmą kartą pastebėjau Tauragės Birutės Baltrušaitytės viešojoje bibliotekoje. Smulkus vyras nedrąsiai užlipo ant scenos ir į jį sužiuro stebuklu blizgančios mažylių akys. Jonas prisipažįsta, kad pradžioje skaityti savo eiles vaikams buvo labai baisu, bet vėliau priprato ir suprato nenuspėjamus ir keistus klausytojus - vaikus.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
„ryto garsai“: kas skatina kūrėjus rašyti vaikams?

# data[].attributes.attachment_link.title
„Ryto garsai": kas skatina kūrėjus rašyti vaikams? - LRT

# data[].attributes.attachment_link.description
Nacionaliniame vaikiškos literatūros konkurse dalyvauja rekordinis kūrėjų skaičius. Labdaros ir paramos fondo „Švieskime vaikus“ steigėjai džiaugiasi, jog 123 kūrėjai konkursui pateikė 143 naujų vaikiškų knygų rankraščius.

# data[].attributes.attachment_link.title
Padėkime augti (2013-10-05) Pokalbis su vaikiškų knygų autore Lina Žutaute

# data[].attributes.attachment_link.description
Laidoje „Padėkime augti" pokalbis su geriausios 2010-ųjų metų knygos jauniausiems skaitytojams autore Lina Žutaute. Jos parašytas ir iliustruotas knygas „Kakė Makė ir „Netvarkos nykštukas" žino dauguma Lietuvos vaikų ir jų tėvelių. „Mano didžiausias kūrybos įkvėpimo šaltinis -- sūnus Karolis. Knygas kūriau taip, kad jos atsakyt ų į jam rūpimus klausimus ir plėstų fantaziją,", -- laidoje pasakos vaikiškų knygų autorė.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
„Tik dabar pamačiau, kad iš nosies styro plaukas! Jeigu jis viso pokalbio metu... O košmaras. Sorry", - prabėgus dviem valandoms po tylios „Led Zeppelin" muzikos apgaubto pokalbio prie arbatos sms'u šmaikštavo S.Parulskis.

S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

Šypseną sukėlė ne tik tai, bet ir prisiminta prieš skambinant į rašytojo buto duris kirbėjusi mintis: ką po tokių frazių „telefonu neturiu ką pasakyti" ir „kavinėje gal ne, per daug triukšmo" jis pasakys vos atvėręs duris.

Įprastas „Laba diena", po kurio sekė maloni pažintis su dar vienu, tiesa, ne ką mažiau aktyviu, pokalbio dalyviu - labradoru Faustu. „Jums arbatos?", „Taip, ačiū." S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

Po kelių minučių „apšiltinančio" pašnekesio apie šunis ir kates, supratau, kad jau reikėtų klausti ko nors lyg ir rimtesnio. Rašytojas laikydamas arbatos puodelį rankoje prisėdo. „ Na, pradėkime nuo tokio lengvesnio, banalaus, o gal jau ir įkyrėjusio klausimo - sulaukėte 50-ties, ar tai jums reikšminga sukaktis, ar galvojate apie tai?" - paklausiau.

- Tiesą sakant, manęs niekas tokio klausimo, kaip aš jaučiuosi sulaukęs 50-ties, ir nepaklausė (šypsosi). Niekam nerūpi, nes visi, matote, intelektualai, sukakčių dabar jau nesureikšmina, pripratome būti niekam neįsipareigoję.

Viena vertus, nieko nėra reikšmingo, kita vertus, viskas šiame pasaulyje yra reikšminga. Ypač smulkmenos. Nors aišku, kiek ir kas reikšminga, priklauso nuo paties žmogaus. Ir dar, galbūt, reiktų skirti sąvokas „sureikšminti" ir „susireikšminti". Susireikšminę žmonės atrodo kvailokai.

Niekam nerūpi, nes visi, matote, intelektualai, sukakčių dabar jau nesureikšmina, pripratome būti niekam neįsipareigoję.

Kalbant apie sukaktį. Atsibudau tą rytą, tikėjausi, kad prasivers dangus ar bent jau žemė. Bet nieko. Kita vertus, pereinu jau į tam tikrą kitą lygį - kraujo tyrimai bus nemokami, prostatą patikrins.

Senatvė niekam nėra malonus dalykas, o tie skaičiai būtent su senatve ir susiję. Kvailas pasakymas „esi tokio amžiaus, kokio jautiesi". Jei taip sakai, mano galva, esi lyg koks šizofrenikas. Yra žmonių, kurie užsispyrę neigia senėjimą, tačiau man šis užsiėmimas neteikia jokio malonumo.
- Pirmą knygą „Iš ilgesio visa tai" išleidote būdamas 25-erių, kaip per prabėgusį laiką pasikeitė požiūris į aprašytus dalykus? Ar neatrodo tos eilės jau kaip kito žmogaus rašytos?
- Iš tiesų su tais savo parašytais tekstais labai ilgai gyveni: ruoši juos spaudai, redaguoji, skaitai, kad ir mylimajai lovoje (juokiasi), ir jie tampa tokie pažįstami, kad labai sunku juos vertinti.

Pavyzdžiui, kai žiūri į savo gimines, į motiną, į tėvą, juk niekada negalvoji - gražūs jie ar ne. Apie svetimą žmogų gali pagalvoti, koks bjaurus senis ar moteris, o apie savą niekada taip nepasakysi. Taip pripranti prie jo veido. Su sava kūryba yra tas pats.

Kalbant apie požiūrį, sakyčiau, kad turbūt niekas nepasikeitė. Viename interviu Woody Allenas būdamas, regis, 75-erių, sakė, kad jaučiasi lyg 14-os - nei tapo protingesnis, nei požiūris pasikeitė. Aš turbūt tam pritarčiau. Kas žmoguje yra autentiška, jam labai svarbu, veikiausiai, svarbu išlieka ir visą gyvenimą.

Kas žmoguje yra autentiška, jam labai svarbu, veikiausiai, svarbu išlieka ir visą gyvenimą.

Kita vertus, įdomu ir tai, kad neretai mes tik įsivaizduojame, jog tam tikri dalykai kitam žmogui yra svarbūs.

Štai tokių pokalbių su žurnalistais metu kažkur mintimis nuklysti, ką nors gero sugalvoji, pasakai, o jei dar kokį kartą vėliau pakartoji, visi ir sako - jam tai labai svarbu. O ilgainiui po to jau ir pats nebesupranti, tai iš tiesų buvo ar tik prasimanei.

Tačiau aš manau, kad tai visiškai natūralus ir žmogiškas dalykas. Žmogus juk yra visoks, jis nėra klišė, bet jomis mąstyti lengviau, todėl daugelis taip ir daro.
- Tai kas iš tiesų jums rūpi, apie ką rašo Sigitas Parulskis?
- Na, apibendrinti nėra lengva, esu išleidęs apie dvi dešimtis knygų... Plačiąja prasme apie žmogaus prigimtį. Apie sunkų darbą būti žmogumi, išlikti. Tiesą sakant, negalvoju ir nenoriu kalbėti, apie ką rašau. Tegul skaitytojas pats susidaro savo nuomonę. Tereikia perskaityti ir bus aišku.
- Kas labiausiai skatina jus rašyti? Pripratote ir kitaip jau negalite gyventi? Įkvėpimas? Tai tapo tiesiog darbu?
- Negaliu teigti, kad rašau todėl, kad turiu ką nors labai naujo ir niekam negirdėto pasakyti. Turbūt visi jūsų minėti dalykai susipina į vieną. Savo patirčiai surasti atitinkamą, asmeninį, originalų stilių - galbūt tai svarbiausia rašant. Patirtį turiu galvoje labai plačia prasme - net ir sapnai, ir svajonės yra mūsų patirtis, ir kartais netgi reikšmingesnė už visas kitas.

Aš neturiu atskirų - viešo, kūrybinio ir privataus - gyvenimų, jis man yra vienas.

Aišku, reikėtų paminėti ir tai, kad rašymas yra mano pragyvenimo šaltinis. Būna tikrai labai juodų dienų, kai viskas užknisa, kaip ir kiekvienas darbas, tačiau jeigu to nebūtų, negalėčiau nieko padaryti.

Vis dėlto, turiu pripažinti, kad esu, kaip sakoma, laimingas šunsnukis, kuriam pasisekė suderinti hobį su darbu.
- Neretai žmonės kritikuoja jūsų kūrybą dėl keiksmažodžių gausos joje. Nelaikote jų kalbos šiukšlėmis?
- Ne, nelaikau. Tekstai yra mano gyvenimo dalis, aš nevaidinu - jei keikiuosi gyvenime, keikiuosi ir tekste. Aš neturiu atskirų - viešo, kūrybinio ir privataus - gyvenimų, jis man yra vienas.

Galiausiai, nesakyčiau, kad tų keiksmažodžių yra tiek daug, nebent turima galvoje „Trys sekundės dangaus". Bet tai ir buvo specifinė literatūra, armija ir panašūs dalykai. O šiaip tikrai nematai tame nieko blogo. Man juokingas tas puritonizmas, dažniausiai jis būna veidmainiškas.

Tiesiog savus mes matome iš arčiau, galiausiai ir save aš geriausiai pažįstu kaip lietuvį.

- Susidarė įspūdis, kad savo komentaruose palyginti dažnai kritikuojate lietuvius. Ar manote, kad esame savotiškoje kryžkelėje?
- Man iš tikrųjų yra labai skaudu, kai žmonės kalba nesąmones, norėdami pažeminti tokius svarbius dalykus kaip nepriklausomybė, valstybė, laisvė, todėl aš juos ir kritikuoju.

Tačiau tikrai ne todėl, kad lietuviai būtų blogesni už kitas tautas, ne. Tiesiog savus mes matome iš arčiau, galiausiai ir save aš geriausiai pažįstu kaip lietuvį. Dažnai rašau iš savo patirties, nes ir pats turiu ydų, tačiau stengiuosi būti sąmoningas savo šalies pilietis. O sąmoningumas ir yra tai, kad problemą atpažįsti ir stengiesi ją taisyti, o ne jos nepripažinti visai.
- Ar, jūsų manymu, tas sąmoningumo trūkumas kiek susijęs su sovietinės okupacijos palikimu?
- Tiesa, kad daugelis mūsų bėdų susijusios su sovietiniu palikimu. Tie žmonės, kurie taip kalba ar galvoja, painioja du dalykus - grįžimą į jaunystę ir grįžimą į Rusiją. Jie pasiilgę jaunystės, bet nesupranta, kad grįžus, sakykime, į Rusijos imperijos sudėtį, jaunystė negrįš.
- Ar laikote save patriotu?
- Kas yra patriotas? Tėvynė juk irgi sunkiai apibrėžiama sąvoka. Žmonės kartais mėgsta personifikuoti tą tėvynę, sakyti aš ją labai myliu. Bet tėvynė ne motina. Ji yra viskas - ir žemė, ir žmonės, ir istorija, ir ekonomika, ir politika.

Žmonių yra visokių, istorijoje yra dalykų, kurių negali mėgti ir mylėti, ir pan. Todėl geriau būtų vengti ją personifikuoti, stengtis tėvynę vertinti racionaliai.

Kita vertus, man labai svarbu, kad ji yra, kad galiu iš jos išvykti ir sugrįžti. Kad yra vieta, kur galiu kurti savo namus, kur tai gali daryti ir man artimi žmonės, kad yra kalba, kuria galiu laisvai ir ką noriu kalbėti. Kadangi man tai svarbu, manau, esu patriotas.

Gal dar naiviai tikiuosi, kad nukreipsiu juos gerųjų jėgų pusėn, neleisiu nukrypti blogųjų link.

- Šiuo metu ne tik rašote, bet ir dėstote universitete. Jaučiate tam pašaukimą?
- Iš esmės man patinka dirbti su jaunais žmonėmis. Gal dar naiviai tikiuosi, kad nukreipsiu juos gerųjų jėgų pusėn, neleisiu nukrypti blogųjų link.
- Tai jūs vienas iš geriečių?
- Aš? Taip, aš jaučiuosi gerųjų jėgų atstovas (juokiasi).
- Kas dar jūsų komandoje?
- Albertas Camus, Witoldas Gombrowiczius, Johnas Maxwellas Coetzee... Sąrašą galima būtų tęsti ir tęsti. Ir pirmiausia kalbu apie literatūrą, ne apie asmenybes. Man nepatinka literatūra, kuri atskiria žmogaus „apačią" nuo „viršaus", kitaip tariant, kūną, instinktus, nuo dvasios, sielos. Ir su žmogumi, ir su prieš tai aptarta kalba yra taip pat - nėra švaraus ir nešvaraus žmogaus ar kalbos, ir jame, ir joje yra visko.
- Kartą kalbėdamas apie moteris esate pasakęs „mes (vyrai) per daug geros nuomonės apie jas", ar galima iš to daryti kokią nors išvadą apie jūsų požiūrį šiuo klausimu?
- Tai nėra požiūrio į moterį problema, sakyčiau, tai labiau yra santuokos problema. Nėra tokios santuokos, kurią žmonės įsivaizduodami idealizuoja.

Kaip įprasta, tarp svajonės ir realybės yra praraja. Du žmones sujungia toks labai elementarus dalykas kaip geismas, o po to jie tokiu nestabiliu pagrindu vienas kitam įsipareigoja amžinai kartu gyventi. Geismas išnyksta ir, jei tarp jų neatsiranda draugiški santykiai, viskas pakimba.

Du žmones sujungia toks labai elementarus dalykas kaip geismas, o po to jie tokiu nestabiliu pagrindu vienas kitam įsipareigoja amžinai kartu gyventi...

Jeigu aš būčiau vienintelis taip manantis, galėtumėte mesti į mane akmenį, bet pažiūrėkite, kiek daug skyrybų ir nelaimingų šeimų.

Būtent todėl aš apie šeimą nesu pačios geriausios nuomonės. O gal čia mano bėda.

Aš visada mėgau moteris, su kuriomis galima įdomiai pasikalbėti, bet su intelektualiomis moterimis sunku gyventi. Su moterimis be intelekto - apskritai neįmanoma. (juokiasi).
- Gražiausi prisiminimai - iš vaikystės, studijų laikų, iš kur?
- Tų prisiminimų ne tiek ir daug. Turiu gražius vaikus. Pamenu dar mažą Faustą.
- Turite du vaikus. Kaip sutariate su jais?
- Na, reikia pripažinti, kad motinų ir tėvų ryšys su vaikais skiriasi. Kaip sakė Jamesas Joyce'as, motinai nereikia galvoti, kas yra jos vaikas - jis yra jos dalis, o tėvas prie viso to prisidėjęs tik labai menkai.

Taigi, jam visuomenė, kultūra praneša, kad jis susijęs su savo vaiku, kad turi juo rūpintis, yra už jį atsakingas ir pan. Turiu galvoje, kad tėvo santykis labiau išorinis, formalus, o motinos - labiau vidinis, instinktyvus. Kad ir kaip būtų - o būna visko - labai džiaugiuosi, kad vaikai yra.
- Kokios aplinkos jums reikia rašymui? Ramybės, gamtos? Ar dabar rašote?
- Nemėgstu, negaliu dirbti gamtoje: paukščiai čirškia, vabalai čeža, o jeigu labai tylu, aš girdžiu net savo širdį plakant, ir tai mane erzina. Man patinka miestas, jo šurmulys.

Nepaisant to, man reikia ir ramybės. Labai išblaško visokiausios sąskaitos, ataskaitos, susitikimai, visokios buitinės problemos. Rašymas nėra darbas „tarp kitko", negali prisėsti prie stalo prabėgomis pusvalandžiui.

Jeigu rašai didesnį dalyką, reikia pasėdėt. O išblaško daug kas. Štai šiandien jau turbūt nieko neparašysiu (juokiasi). O šiuo metu rašau romaną apie šeimą. Daugiau kol kas nieko apie tai papasakoti negaliu.
Atsisveikinus šmėstelėjo dar viena susitikimo pradžios frazė „Nebijokite, Faustas yra draugiškas, visai kitaip nei jo šeimininkas". Išties, apie augintinį nemelavo, o apie save. Ne, veikiausiai blogai išgirdau frazę „Nebijokite, Faustas yra draugiškas, visai kaip jo šeimininkas".

# data[].attributes.attachment_link.title
Rašytojas Sigitas Parulskis: „Esu šunsnukis, kuriam pasisekė suderinti darbą ir hobį"

# data[].attributes.attachment_link.description
„Tik dabar pamačiau, kad iš nosies styro plaukas! Jeigu jis viso pokalbio metu... O košmaras. Sorry", - prabėgus dviem valandoms po tylios „Led Zeppelin" muzikos apgaubto pokalbio prie arbatos sms'u šmaikštavo S.Parulskis. S.Parulskiui einant į virtuvę pasigirdo tylus „Tfu, kaip nekenčiu interviu" - nenuvylė.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jo knygos gimsta iš širdies,
Tad prie Račicko pavardės
Visi priprato jau seniai,
Na, o labiausiai - mokiniai.

Jo personažai tokie puikūs!
Be Edvarduko ir be Zuikos,
Be Nippės ir kitų vardų
Gyventi būtų nuobodu.

Rašytojas plačiai keliauja.
Vos tik išleidęs knygą naują,
Pirmiausia jis aplanko tuos,
Kurie jį skaito nuolatos.

O skaito jį jau kelios kartos,
Nes geros knygos šito vertos.
Smalsiausi laukia tęsinių,
Kas kartą vis įdomesnių.

Alma KAROSAITĖ

Vytautas Račickas - mylimiausias vaikų rašytojas Lietuvoje. Jo knygos kasmet patenka į skaitomiausių knygų penketuką.
V. Račicko knygos dažniausiai linksmos. Linksmos net ir tada, kai pasakoja ne itin linksmą, kartais net liūdną istoriją.

„Zuikos padūkėlio", „Šlepetės", „Berniukai šoka breiką" ir kitų knygų autorius prisipažįsta, kad jam labai patinka rašyti apie gerokai pašėlusius vaikus, kuriuos jis vadina teigiamais išdykėliais. O šalia tų padūkėlių, tų jokūbėlių, mikių ir lukošiukų visuomet būna jų mokytojos, kurios kartais ima ir patenka į keblią ar net komišką situaciją. O dešimtmečiui skaitytojui to tik ir reikia.

Šis rašytojas nuolat susitikinėja su savo skaitytojais mokyklose, bibliotekose. Pasakoja apie rašytojo darbą, skaito savo kūrybą.

Ne vienas vaikas kelią į nuostabų knygų pasaulį atrado perskaitęs bent vieną šio rašytojo knygą.

Jeigu klaustumėte, kas V. Račicką įkvepia rašyti, atsakytų: „Vaikų gyvenimas. Ir žinojimas, kad esu labai skaitomas, kad vaikai laukia naujų mano knygų".

Per trisdešimt kūrybinės veiklos metų rašytojas yra aplankęs net tolimiausiuosse Lietuvos kampeliuose gyvenančius jaunuosius skaitytojus. O neseniai svečiavosi pas lietuvius JAV - Detroite, Čikagoje, Lemonte.

KAI MES MYLĖJOM VIENAS KITĄ: dvi apysakos, Vilnius, Vaga, 1980.
TREJETAS SU MINUSU: apsakymai, Vilnius, Vaga, 1982.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, Vilnius, Vyturys, 1985.
VISAI NETYČIA: apsakymai, Vilnius, Vyturys, 1987.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, Vilnius, Vyturys, 1988.
ŠLEPETĖ: apysaka, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1996.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, antras leidimas, Vilnius, Vaga, 1997.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, Vilnius, Vaga, 1997.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, Vilnius, Lietuvos rašytojų sąjungos leidykla, 1998.
ŠLEPETĖ: apysaka, antras leidimas, Vilnius, Genio leidykla, 1999.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, antras leidimas, Vilnius, Genio leidykla, 2000.
ŠLEPETĖ-3: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2000.
PASAKA APIE RASOS LAŠELĮ STIKLINIAIS BATELIAIS: pasaka, Vilnius, V.Račickas, 2000.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2000.
ŠLEPETĖ: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2001.
ŠLEPETĖ-3: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2001.
NAUJI ZUIKOS NUOTYKIAI, ARBA TIKRASIS DŽIAUGSMAS: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2001.
ZUIKA PADŪKĖLIS: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, antras leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
KIEKVIENAS TURI SAVO NOSĮ: humoristiniai pasakojimai, Vilnius, V.Račickas, 2002.
MIKĖ IR JUOZAPĖLIS: trumpos novelės, Vilnius, V.Račickas, 2002.
JOS VARDAS NIPPĖ: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2002.
PIRMAS KARTAS. SELEMUKO ROPĖS MEILĖS ISTORIJA.: humoristinis pasakojimas, Vilnius, V.Račickas, 2002.
ŠOKOLADAS IKI PIRMADIENIO: trumpos novelės, antras, papildytas, leidimas (pirmojo leidimo pavadinimas „Mikė ir Juozapėlis"), Vilnius, V.Račickas, 2003.
ŠLEPETĖ: apysaka, ketvirtas leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2004.
KITA ŠLEPETĖS ISTORIJA: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2003.
NIPPĖ NORI NAMO: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2004.
GERIAUSIAS DRAUGAS: apsakymai, antras, pataisytas ir papildytas, leidimas (pirmojo leidimo pavadinimas „Visai netyčia"), Vilnius, V.Račickas, 2005.
SENI PAŽĮSTAMI, ARBA KETVIRTOJI ŠLEPETĖ: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2004.
VAIKŲ ANEKDOTAI: anekdotai, Vilnius, V.Račickas, 2005.
SUNKU BŪTI MOKINIU: apsakymai, Vilnius, V.Račickas, 2005.
ŠLEPETĖ: apysaka, penktas leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2006.
NEBAIGTAS DIENORAŠTIS: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2006.
GYVENO KARTĄ LUKOŠIUKAS: linksmi, liūdni ir kitokie Lukošiuko nutikimai šiame ir kituose gyvenimuose, Vilnius, V.Račickas, 2007.
ŠLEPETĖ 3: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2007.
NIPPĖ NAMIE: apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2007.
BERNIUKAI ŠOKA BREIKĄ: novelių apysaka, Vilnius, V.Račickas, 2007.
ŠOKOLADAS IKI PIRMADIENIO: trumpos novelės, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2008.
ZUIKA DAR GYVAS: apysaka, trečias leidimas, Vilnius, V.Račickas, 2008.
VAIKŲ ANEKDOTAI: anekdotai, antras leidimas,Vilnius, V. Račickas, 2008.
NEBAIGTAS DIENORAŠTIS: apysaka, antras leidimas (nauja redakcija), Vilnius, V.
Račickas, 2008.
MANO VAIKYSTĖS LEDAI: apsakymai, trečias leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2008.
BERNIUKAI ŠOKA BREIKĄ: novelių apysaka, antras, papildytas, leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2008.
GYVENO KARTĄ LUKOŠIUKAS: linksmi, liūdni ir kitokie Lukošiuko nutikimai šiame ir kituose gyvenimuose, antras leidimas, Vilnius, V. Račickas, 2009.
PATRICIJA, ANTANAS, JO TĖTIS IR MAMA : romanas vaikams, Vilnius, V. Račickas, 2009.
BALTOS DURYS: romanas jaunimui, Vilnius, V. Račickas, 2010.
LIETUVIŠKA KEPURĖ: apsakymai, Vilnius, V. Račickas, 2010.
PENKTOJI ŠLEPETĖ PLIUS: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2011.
PAUKŠTELIUI ŠALTA: apsakymas, Vilnius, V. Račickas, 2012
VIENO PAVASARIO ISTORIJA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2012
ŠEŠTOJI ŠLEPETĖ. MISIJA NEĮMANOMA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2013
AŠ, DVIRATIS, PIRMOJI MEILĖ IR SUMUŠTINIAI SU SLIEKAIS: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2014
NATAS MUNTUS - MANO DRAUGAS: eilėraščiai, Vilnius, V. Račickas, 2014
MAMINUKAS: apsakymas, Vilnius, V. Račickas, 2015
SVEČIUOSE PAS MEŠKĄ: tikros istorijos, Vilnius, V. Račickas, 2016
TETULĖ ULĖ, SEPTINTOJI ŠLEPETĖ IR MAFIJA: apysaka, Vilnius, V. Račickas, 2017
VAIKŲ ANEKDOTAI 3 : Vilnius, 2017
KAIP GUGIS DZIDARAS BUGĮ BADARĄ NUGALĖJO: pasaka nepasaka, Vilnius, V. Račickas, 2018

Literatūros tyrinėtojo Jono Linkevičiaus monografija apie rašytojo Vytauto Račicko gyvenimą ir kūrybą. Monografiją sudaro trys dalys. Pirmoji dalis skirta rašytojo biografijai: šeimai, jo vaikystei ir jaunystei, studijų laikotarpiui, darbui „Lietuvos pionieriaus" bei „Genio" redakcijose. Antrojoje dalyje nagrinėjama Vytauto Račicko kūryba. Trečioji dalis - interviu su Vytautu Račicku. Knygoje daug nuotraukų iš rašytojo gyvenimo bei jo knygų iliustracijų.
Knyga skiriama moksleiviams, mokytojams bei visiems lietuvių vaikų literatūra besidomintiems skaitytojams.

Vytautas Račickas turi prigimtinę dovaną iš vos pastebimų štrichų, detalių, užuominų, ne itin reikšmingų įvykių kurti vaikų pasaulį, komponuoti patrauklų siužetą, o svarbiausia - atskleisti savo herojų dvasinę būseną. Man nepaprastai patiko jo „mažasis epas" apie mergaitę Nippę. Tai jautrus ir dramatiškas pasakojimas apie sunkią jaunų žmonių brandą, jų santykius su komplikuotu suaugusiųjų pasauliu bei pačių pastangas išgirsti ir sugroti savo likimo melodiją.
Juozas Nekrošius, rašytojas Jonas Linkevičius, literatūrologas Romualdas Skunčikas, Mūsų draugas Natas Muntus literatūrologas
V. Račicko stambesnių kūrinių koncepcija tokia - vaikams parodyti jų bendraamžių likimą sudėtingame mūsų laikų pasaulyje. Rašytojui labiausiai rūpi vaiko dvasiniai horizontai, grynos sąžinės, tiesos ir gėrio problemos, siekimas kuo įspūdingiau aprėpti vaizduojamą visumą. Nemažiau V. Račickui svarbu kuo giliau prasiskverbti į savo herojų - vaikų ir paauglių - vidų, bristi su jais į vis aštrėjančius konfliktus, naują tikrovę, įprasminti laimingos šeimos idealą. Tam įkūnyti rašytojui reikia nemažos drąsos, etinės ir estetinės nuovokos.

Kur slypi Vytauto Račicko kūrybos vaikams ir jaunimui fenomenas? Jau trisdešimt metų rašytojas matomas vaikų literatūroje (tik debiutinė knyga 1980 m. Buvo skirta suaugusiems), tačiau atrodo, dar niekam esmingiau nėra pavykę atskleisti jo kūrybos populiarumo, universalumo paslapties. Pasinėrus į naujausio V. Račicko romano „Baltos durys" intriguojantį pasaulį, mano pasąmonėje kirbėjo mintis, kad kai kurie romano problematikos, veikėjų charakterių, pulsuojančio siužeto, stiliaus bruožai jau pažįstami iš ankstesnių rašytojo knygų.
V. Račickas šiuo romanu taikliai įsiaudžia į šiuolaikinėje vaikų literatūroje ypač aktualų problemų prozos kontekstą, kur pelnyti populiarumą (gerąja to žodžio prasme) bei skaitytojų ištikimybę kur kas sunkiau, nei, tarkim, kuriant literatūrines pasakas.
Naujasis V. Račicko romanas - skaudi knyga. Joje rašytojas įtaigiai atskleidžia dramatišką Geno Narušio, jaunuolio narkomano, „aš" tapsmo bei žlugimo istoriją bendraamžių, šeimos, mokyklos aplinkoje. Kūrinyje taip pat fragmentiškai skleidžiasi skaudžios šių dienų socialinės žaizdos: vaikų ir suaugusiųjų konfliktai, tėvų neištikimybės, skyrybų, bedarbystės, šeimos asocialumo, vienišo bei likimo valiai palikto vaiko, mirties ir kitos problemos, kurias ypač apnuogino mūsų atkurtos Nepriklausomybės metai.

Apie Vytautą Račicką per jo kūrybinio gyvenimo metus prikalbėta ir prirašyta daug: gražiai ir nelabai, analizuojant jo tekstus su domesiu ar atsainiau, kartais nepagrįstai peikiant, o kartais ir be pagrindo išaukštinant. Šiam autoriui aktyvų dėmesį rodo tiek skaitytojai, tiek literatūros kritikai: jo knygos ne kartą nominuotos Metų knygos rinkimams, literatūros tyrinėtojas Jonas Linkevičius 2007-ais metais parengė V. Račicko kūrybos monografiją, o skaitytojai 2013-ais metais V. Račicką išrinko mylimiausiu savo rašytoju (V. Račickas - vienintelis lietuvis, atsidūręs tų metų 9-12 klasių moksleivių skaitomiausių autorių sąraše).

Parašęs virš trisdešimt prozos kūrinių, šių metų pradžioje išleidęs apysaką „Aš, dviratis, pirmoji meilė ir sumuštiniai su sliekais", metams įpusėjus prozininkas skaitytojų bendruomenę nustebino eilėraščių knyga „Natas Muntus - mano draugas. Kad geba (arba mokosi) rašyti eilėraščius, V. Račickas sykį jau yra parodęs: rašydamas „Nebaigtą dienoraštį" į Deivės Tauraitės išgyvenimus kartais įpindavo vieną kitą jos poetinį bandymą. Siekiant atspindėti penkiolikos metų mergaitės mentalitetą, autentiškai perteikti savižudžio sąmonės srautą, tie eilėraščiai neišvengė ir patetikos, ir kalbėjimo klišių, ir banalaus graudulingumo. Į knygelę „Natas Muntus - mano draugas" sudėti eilėraščiai visiškai kitokie - žaismingi, ironiški, pozityvūs, šmaikštūs, rodantys netikėtus požiūrius į pasaulį. „Natas Muntus" - berniukų literatūros pavyzdys; tai matome iš pavadinimo, kuris nurodo į pagrindinį knygos personažą, o jei kokia mergaitė, panelė ar moteris pavadinimo - pirmojo signalo - nepaiso, dedikaciniame eilėraštyje randa aiškią kalbėtojo poziciją ir perspėjimą: „Eilėraščiai šie ne mergelėms. / Mergelės, šiukštu, neskaitykit!" (p. 5)

Čia pat autorius knygą apibūdina kaip pavojingą - esą ji skirta negeriems, išdykusiems berniukams, o tie, kurie dar nėra padykę, perskaitę knygą tokiais bematant taps: „Mat šią knygelę paskaitę, / Jie bus negeri, dievaži! / Berniukams visaip atsitinka, / Ypač, jei berniukai maži." ( ten pat). Šioje vietoje išryškėja kalbančiojo vertybinė poziciją: vaikai (ypač berniukai) turi būti išdykę, neklusnūs, šiek tiek peštukai, šiek tiek priešgynos. Tik iš tokių būdo bruožų mažiesiems pasaulio stebuklų ieškotojams rasis jiems taip reikalingaa drąsa ir savarankiškumas. Tokia vertybinė pozicija matyti visoje knygoje. Natas Muntus skaitytojui primena tradicinį, klasikinį berniukų literatūros personažą - kokį nors Lionebergos Emilį ir geriausią Karlsono draugą Mažylį. Tradicinėje mergaičių literatūroje tokio padykusio vaiko pavydžiais galėtų būti Poliana, Madikė, Anė iš Žaliastogių. Žinoma, visoms tokioms mergaitėms šią knygelę skaityti uždrausta, joms yra kitokių veiklų ir kitokių kūrinių: „Yra juk gražių pasakėlių - / Apie raganą, velnią, Sigutę" (ten pat) Toks atkaklus bandymas atgrasyti mergaites nuo šios knygos kelia intriguojančią mintį: o gal „Natas Muntus" ne vien berniukams, bet mergaitėms skirta knyga, siekianti ne tik berniukus, ir taip iš prigimties padykusius, bet ir mergaites išmokyti nutrūktgalviškumo? Ar ironiškas mergaičių nuvertinimas, jų ir berniukų kiršinimas nebus sąmoningai apmąstytas sprendimas labiau išplėsti skaitytojų ratą? Kalbant apie adresatą, galima pasakyti, kad knyga orientuota ir į suaugusiųjų auditoriją. Kai kurių eilėraščių temos patrauks pilietiškai ar net politiškai aktyvius visuomenės narius, o tam tikri komentarai, išsakomi tėvams, atspindi ne naivaus vaiko, bet suaugusiojo vertybines patirtis. Kai kurios eilutės, vyresniam skaitytojui keliančios šypseną, jaunesniam, mažesniam gali likti nesuprastos, nes jų turinys nėra vaikiškas: „Bet aš vis tiek norėčiau, / Sakau sau tyliai. / Brolio arba sesės... / Tik nežinau, ar jūs, mieli tėveliai, norit, / Ar jūsų meilės laužas neužgesęs" (p. 6); "Kas buvo, tas pražuvo. / Zvonkienė tapo Zvonke, / Butelis, žinoma, bonke." (p. 10); „Žemė kėlė žolę, / Žolė kėlė rasą. / O Raselė kėlė ranką / Prieš savo motušėlę" (p. 63).

Eilėraščių temos pačios įvairiausios. Nuo pamokymų, kaip turėtų elgtis vaikai ir tėvai, nuo patarimų, ką daryti, kad vaiko gyvenimas nebūtų nykus (tokie eilėraščiai išsako vertybinę poziciją, atskiria teisingą vaikystę nuo neteisingos), nuo Nato veiklų bei norų aprašymo iki sudėtingų politinių temų ir socialinių aktualijų kritikos. Štai viename eilėrašty juokiamasi iš žmonių, kuriems kultūrinių ir socialinių pasibuvimų centru tapęs prekybos ir pramogų centras „Akropolis": „Ten, kur Vilniaus krūmai, / Ant žalios kalvos, / Šviečia didis rūmas - / Perlas Lietuvos" (p. 15). Aštri ironija atsiranda dėl šio eilėraščio intertekstualumo: iš garsių poetų romantiškai apdainuotų Vilniaus kalvų ir rūmų beliko viso labo kalva ir krūmai, vilnijantis pasakų miestas tapo prekybos sostine. V. Račickas siūlo saikingai pasijuokti iš neatitikimo tarp istorinės Vilniaus praeities ir apverktinos realybės.

Panašių nuorodų į populiarius lietuviškus tekstus galima rasti ir kituose eilėraščiuose. Tie tekstai jungiami, maišomi tarpusavyje, šmaikščiai perrašomi, kad priverstų nusišypsoti vyresnį, kitokią intelektualinę patirtį turintį skaitytoją: „Baltos lankos, / Juodos avys - / Piemuo - / Sąmonę praradęs" (p. 61). Arba „Mes mergytės kaip pupytės, / Esam dar visai mažytės. / Mokame gražiai dažytis - / Leidžia mums mamytės„ (ten pat). (Šiame ketureilyje, autoriaus pavadintame haiku, jau ne tik varijuojama populiarios liaudies dainos tekstu ir įvaizdžiais, bet ir pašiepiamas kai kurių tėvų noras paversti savo vaikus mažais suaugusiaisiais).

Kitame eilėraštyje sukritikuojamas polinkis rašant trumpąsias žinutes ir elektroninius laiškus trumpinti žodžius: „Kai rašom žinutes, / Į visas puses / Mėtome balses. / Kng. - knyga, / Špg. - špyga. / Šnd. - šiandien, / Vkr. - vakar." (p. 10) Ir esamos situacijos reziumė - „taigi tikras šakar makar" (p. 10). Šiame eilėraštyje paaiškinama, kad Natas Muntus iš tikrųjų yra Donatas Muntianas, tik dėl polinkio viską trumpinti, net asmenvardžius, iš berniuko vardo ir pavardės liko Natas Muntus.

Knygoje užsimenama ir apie nedraugiškus NATO ir Rusijos santykius. Norint suprasti tokį eilėraštį jau neužtenka būti geru skaitytoju, reikia nusimanyti politinėje situacijoje, paskaitinėti spaudą. Šitaip išplėsdamas temų lauką V. Račickas, parašęs eilėraščių knygą tarsi vaikams (didelės raidės, spalvotos iliustracijos), dovanojo knygą skaitytojui, kurio amžius, kaip dabar populiaru apibrėžti amžiaus ribas - nuo penkerių iki devyniasdešimt penkerių metų. Tiesa, kartais rašant eilėraštį užsimojama per plačiai ir nepastebima, jog tekstui pritrūksta turinio, eilutė įrašyta labiau dėl rimo nei dėl prasmės, pvz.: „Aš labai ilgai gavojau: / Kam šuniukui penkta koja? / Kol galų gale sumojau: / Jam nereikia penktos kojos" (p. 57); "Lietuvoj visi žaidžia krepšinį. / Natui Muntui patinka kvadratas. / Kas gi šito žaidimo nežino? / Kvadratas yra kvadratas" (p. 28) - pastaroji išvada aiškiai dirbtinoka, padaryta nebesugalvojant, kaip užbaigti posmą, ji neturi apibendrinamosios galios.

Račickas dažnai nesusitvarko su tekstų pabaigomis. Štai eilėraštyje „Nato kliedesiai" kalbama apie Nato svajones, trisdešimt aštuoniose eilutėse linksniuojant, ko Natas norėtų, ir, regis, jau randasi tempas, įvaldomas rimas ir ritmas, aprašymai - šmaikštūs, skaitytojas nuteikiamas efektingai pabaigai, bet tesulaukia beveik banalybės, paprasčiausio sprendimo: „Ai, šitaip nebūna. / Nereikia kliedėti" (p. 47). Aišku, neįmanoma, kad visi eilėraščiai būtų pavykę, todėl V. Račicko naudai būtina pasakyti, kad knygoje apie Natą Muntų esti eilėraščių, turinčių įdomią, prasmingą mintį, su kibirkščiuojančiomis pabaigomis: eilėraštyje „Atsakymai" (p. 42) užduodami įvairūs mažai reikšmingi klausimai ir pateikiami atsakymai į juos, o pabaigoje kaip atsvara nebūtinai reikšmingiems dalykams priešinama prasminga išvada: „Kam tu gyveni? / Kažkam tavęs reikia." Dar keletą eilėraščių, ir pažiūros neturinčių jokios siužetinės linijos, nepasižyminčių lyrizmu, išgelbsti žongliravimas žodžiais. Iš tokių eilėraščių-žaidimų būtina paminėti „Natas ir mašinos", „Kur šuneliai loja".
Rasa Milerytė
Kreipiant žvilgsnį nuo eilėraščių turinio ir pereinant prie formos klausimų, pravartu prisiminti tradiciją, kai vaikams rašantys autoriai pateikdavo skaitytojui iš tradicinių ketureilių sudarytus, tvarkingai surimuotus eilėraščius. Regis, tokia forma patogiausia: nesunku išlaikyti vaiko dėmesį, įmantri kalbinė raiška neužgožia prasmės, vaikui natūraliai malonu klausytis melodingo žodžių skambėjimo. Tačiau praėjusiais metais A. Šimkus drąsiai pažeidė tokią vaikų poezijos tradiciją išleisdamas netaisyklingai surimuotų, kartais ir verlibru užrašytų eilėraščių knygą „Vaizdai iš gyvenimo bobulytės ir kt.". Šiemet tą patį padarė V. Račickas. Nors „Nato Muntaus" eilėraščiai rimuojami, eilutes labai dažnai sudaro skirtingas skiemenų, o eilėraštį - nelyginis eilučių skaičius, ritmas - trūkčiojantis, todėl skaitytojas patiria savotišką skaitymo nepatogumą: jis negali maloniai atsipalaiduoti, privalo išlikti budrus, nes nežino, ko tikėtis iš kitos eilutės. V. Račicko, atsisakydamas sklandaus ir patogaus eilėraščio, siūlo skaitytojui išeiti iš konforto zonos ir gyventi kitaip: žaisti, išdykauti, apgaudinėti mokytojus, vietoj nuobodžių pamokų ruošos skaityti nuotykinę literatūrą, vadinasi, ir pačiam patirti nuotykį, skatina iš suvaržytos miesto erdvės bėgti į stichišką, nesuvaldomą gamtą („Jeigu dingo apetitas, / Eik į gamtą kuo greičiau. / Grynas oras - deficitas. / Aš mieste jo nemačiau",p. 39).

Be abejo, šalia tokio chaotiškumo provokacijų eilėraštyje išsaugomos ir tradicinės vertybės. O vertybių klausimas V. Račickui šioje knygoje be galo svarbus. Skatindamas vaiką išdykauti, džiaugtis vaikyste, jis nepamiršta ir to, kad vaikas turėtų būti auginamas jautrus, empatiškas, pastabus, mandagus, mylįs savo šeimą ir šalį. Autorius nepamiršta ir tokių buitiškų dalykų (paminimų su lengva ironija), kaip sveika mityba ir gyvensena. Daug dėmesio skiriama skaitytojo-vaiko sąmoningumo ugdymui. Aiškinama, kas yra gerai, o kas blogai, skatinama rinktis gabūt sunkesnį, bet prasmingą gyvenimą („Jeigu, Natai Muntau, tu / Vien į pinigus žiūrėsi, / Tai profesijos ir darbo / Niekad neturėsi", p. 79). Ir šiuos pamokymus vaikas turėtų priimti, kadangi autorius solidarizuojasi su vaiku, jis gerai suprantanta, kas šiam gali kelti nerimą bei liūdesį.

„Natas Muntus - mano draugas" - vietomis nelygi ir netobula knyga, bet turbūt dėl tokio netobulumo knygos berniukas galėtų tapti visų vaikų draugu.

Literatūrologo Regimanto TAMOŠAIČIO įžvalgos

Vytautas Račickas: gyvenimas dvasinio aiškumo teritorijoje

Vytautas Račickas yra suaugęs, bet nepasenęs ir, ko gero, nepasensiąs vaikų literatūros autorius. Jis visą gyvenimą išlieka šalia vaiko, yra jam ištikimas, moka su juo žaisti bei išdykauti, įsijausti į dideles mažojo žmogaus problemas. Juk mažas žmogus - ne mažiau svarbus už didelį, o jo džiaugsmai ir rūpesčiai - nė kiek ne menkesni nei metų naštos prislėgtų dėdžių.
Vytauto pasaulyje apskritai nėra amžiaus diskriminacijos: čia vaikai savo jautrumu bei mąslumu yra pakankamai dideli, o suaugusieji - pakankamai sumažinti, tarsi kiek suvaikėję. Jie tik dėl padorumo apsimeta svarbiais asmenimis, vaidina savo juokingus socialinius vaidmenis, yra priversti vaikščioti su kaukėmis ir susitapatinti su savo pareigomis. Šie rūpesčių žmonės dažnai nė patys nesuvokia, kad mąstymu prisitaiko prie visuomenės požiūrio, kad jų gyvenimas - nenuoširdus. Jie gyvena tarsi ne sau, o tik stengdamiesi pateisinti visuomenės lūkesčius, atitikti vienus ar kitus elgsenos standartus. Palyginti su jais vaikai nors ir naivūs, bet kur kas nuoširdesni, tikresni. Jie dar nėra praradę vadinamojo asmens integralumo, yra linkę ginti savo požiūrius ir įsitikinimus. Todėl jie ypatingi tuo, kad į gyvenimą žvelgia iš dvasinės autonomijos pozicijų. Pasakytume ir paprasčiau - jie yra laisvesni. Vaikai ne tik gali žaisti žaidimus, jie dar moka ir rimtą suaugusiųjų pasaulį pamatyti kaip žaidimą. Ir jie gerai suvokia, kad bet kokio žmonių žaidimo aukščiausiasis laimėjimas - nuoširdūs, gražūs, teisingi žmonių santykiai. Jie žino, kad žmogiškojo gyvenimo žiedas yra šeima. Nes tik joje gali skleistis esminė gyvybinė energija - meilė, ir tik joje gali išsipildyti giliausias žmogaus sielos lūkestis - laimės jausmas. Juk laimė yra ne kokių daiktų krūva, o tiesiog geras jausmas, kad esi su tais žmonėmis, kuriuos myli ir su kuriais tau gera. Gyvenimo tiesos yra gana paprastos, tarsi vaikiškos, nors kartu tai - pati giliausia filosofija...
Vaikai gali mums priminti tai, ką mes, suaugusieji, dažniausiai esame pamiršę arba ištaškę nervinguose savo gyvenimo greitkeliuose.
Vytautui Račickui vaiko teritorija - ne tik žaidimo, bet ir laisvės, moralinio aiškumo teritorija. Kartu tai pakankamai dramatiškas pasaulis, nes jo patirtys ir įvykiai yra lemtingi, išliekantys visam gyvenimui. Į tą pasaulį pageidautina įeiti tik kaip į šventyklą - su švaria sąžine ir begaline pagarba visiems tiems, kurie ten gyvena. Apskritai rašytojas rašymui turi pribręsti dvasiškai ir morališkai, o vaikų literatūros autorius - ypač. Jam reikalavimai - ypatingi, tik daug subrendusių rašančiųjų to nesupranta.
Esu ne kartą stebėjęs, kad Vytautui tame fizine ir socialine reikšme didelių žmonių pasaulyje liūdna, jis jame buvoja paskendęs melancholijoje. Ir atgyja ten - vaikystės gyvenimo šviesoje, dvasinės autonomijos teritorijoje.

Vytautas Račickas taikosi į gatvės vaikų psichologiją, nei aukščiau, nei žemiau. Kalba jų kalba, gyvena jų rūpesčiais. Ir tai jam pavyksta. Vidutiniškas, tipiškas, standartinis vaikėzas - jo idealas.

Gyveno kartą Lukošiukas

Smagi knygutė, kuria galima patikrinti skaitytojo - ir jauno, ir suaugusio - intelektualinį koeficientą. Šioje knygutėje žaidžiama juoduoju humoru. Lukošiukas vaikų literatūroje - lyg J. Erlicko tipažas ar M. Martinaičio Kukutis mūsų poezijoje. O šmaikštūs ir paradoksalūs tekstai, žaidžiantys mąstymo stereotipais, artimi G. Beresnevičiaus kūrybai. Gal ir D. Charmso įtakos esama. Račickas moka žaisti, būti šalia vaiko, o kartu su juo pasijuokti iš inertiško suaugusiųjų pasaulio. Nors, kita vertus, tas juodas humoras nebrandžią sąmonę gali veikti ir neigiamai. Kad Lukošiukas blogai mokosi, bet moka gyventi - ne tik vaikas, bet ir dažnas suaugęs į tokį tekstą reaguoja skausmingai, kaip prieš pasikėsinimą prieš edukacines normas ir autoritetus.

Nebaigtas dienoraštis

Tematika niūroka. Mokykla kaip refrižeratorius. Direktorė Apolonija Railienė. Kraujo vėžiu serganti Živilė. Šuo Dodžeris, žmogiškos draugystės ir tėvų meilės pakaitalas. Žilvinas Bauba, šokėjas, sportininkas, agresyvus seksualumas. Gėjus Valentinas Algimantas. Motinos draugas - Pranukas (abu silpno regėjimo). Tėvas išsižada nesantuokinės dukros. Tragišką finalą motyvuoja klasika: „Ana Karenina".
Lengvai ir įtikinamai parašyta apie labai sunkius dalykus. Primena, kad paauglystė yra pats sunkiausias gyvenimo ruožas. Gerai kuriamas sudėtingas gyvenime pakrikusios paauglės charakteris. Skaityti buvo įdomu, knyga traukė.
Tačiau rizikinga spekuliuoti tikromis tragedijomis siekiant „rezonansinio efekto". Kūrinys gali suteikti socialinės motyvacijos, jis abejotinas psichologinės higienos požiūriu. Tokios knygos motyvuoja egocentrines paauglio nuostatas, kad pasaulis yra blogas, kad gyventi galbūt neverta.

Patricija, Antanas, jo tėtis ir mama

Autorius tikroviškame (pavojingai žurnalistiniame) romane vaikams šių dienų realijų kontekste įgyventina fundamentalų žmogiškųjų siekių archetipą - pilnos šeimos idėją. Veikiančioji kūrinio jėga, sudaranti motyvacinius veiksmo pagrindus, yra mažo berniuko (antroko) Antano valia; vaiko troškimas turėti mamą, kuri primintų ir pakeistų jo mirusią motiną. Personažas, padedamas draugės Patricijos, sugalvoja įvairiausių išmonių, kad tik suartintų savo mylimą tėtį, energingą verslininką Aleksandrą Tamulį, su mokytoja Jūrate. Kaip ir pasakoje, mokančią tikėti gėriu, vaiko pastangos baigiasi idiliška pabaiga, šeimos atsikūrimu.
Kūrinys šiltas, parodantis gyvenimo sudėtingumą, bet teikiantis vilties ir pasitikėjimo žmogaus gera valia, kuri yra tarsi prigimtinis gyvybės balsas.
Pagrindiniai veikėjai, aišku, vaikai. Jie yra laisvi, nesukaustyti, bendrauja natūraliai, kiekvienas turi kokių nors interesų, pomėgių. Antai Patricija kolekcionuoja populiariosios kultūros ikonas - Merūnas, Radžis, Mia... Vėliau ji taip pat natūraliai apsisprendžia ekologinėms vertybėms, globoja gyvūnus. Visi personažai labai gyvybingi, net spirgantys dėl savo energijos ir sumanymų, kiekvieno savitas stilius ir manieros.
Spalvingas, ryškus ir kultūriškai charakteringas tetos Ulės paveikslas. Jis kiek šaržuotas, bet tikras. Įsitikinusi vegetarė, ekologinė fanatikė, tuo pačiu metu ir apsimetėlė, įžūli, agresyvi su savo pamokymais. Bet net ir jos svajonei leista išsipildyti, kūrinio pabaigoje ji pakyla į dangų, laimėjusi loterijoje skrydį oro balionu.
Autorius kiekvieną paprasčiausią savo veikėjo, vaiko veiksmą - kad ir rašymą mokytojos Jūratės tušinuku („jūratinuku") - sugeba pavaizduoti gyvai, plastiškai, net dramatiškai. Toks charakterių, elgsenos situacijų ir kalbos jausmas įtraukia. Veiksmą pagyvina visokios komiškos situacijos (vaikas bando tėvą išgyvendinti iš namų - kad jis apsigyventų pas Jūratę - pelėmis, žiurkėmis, tarakonais, pasinaudoja net asocialaus žmogaus vaidyba).
V.Račickas sukuria autentišką miesto kultūros, miestiškos visuomenės paveikslą. Žmonės čia labai įvairūs, individualūs, bet nė vienas netrukdo kitam būti tokiu, kokiu tas kitas yra, jie leidžia būti kitiems ir papildo vienas kitą savo pomėgių, interesų, charakterių įvairove.
Romane tikroviškai pavaizduoti įvairūs socialiniai sluoksniai - nuo komercinės galios viršūnių iki kuklios mokytojo realybės. Tačiau šitie skirtumai žmonių nesupriešina, nes veikėjus jungia kur kas gilesnės žmogiškosios vertybės. Be to ir socialinė bei materialinė veikėjo pozicija čia nėra stabili duotybė, gyvenimas yra dinamiškas, viskas greitai keičiasi. Išlieka tik žmogus su savo žmogiškaisiais tikslais, kurios ypač gyvai jaučia subtiliausia visuomenės grandis - vaikas. Šeima - amžina vertybė, vaikas saugus gali būti tik šeimoje.
Vaikiškas V.Račicko pasaulis turtingas ir įvairus. Jo knyga rekomenduotina ir paaugliams, ir tėvams. Joje yra stiprios pozityviosios gyvenimo nuostatos. Galima knygą kritikuoti dėl minėtų „žurnalistinių" temų, bet...

Lietuviška kepurė

Knyga lengvai skaitoma ir įdomi, pasakojimai - išliekantys, įsimenantys. Autentiški vaikų ir suaugusiųjų gyvenimo vaizdai, kuriuos vienija lietuviškumo tematika. Tipiškos tų laikų (Lietuva po Atgimimo) situacijos, konkrečios istorinės, socialinės ir kultūrinės realijos - knygą skaitant apima malonus atpažinimo ir susitapatinimo efektas. Centrinis laiko orientyras knygoje, apie kurį sukasi visi įvykiai, 1991 metų sausio 11-oji. Pasakojimai dažnai autentiški, kylantys iš realių asmenų prisiminimų, todėl jie įgyja papildomos vertės. Kas šioje knygoje yra gražu? Jau šiandien primiršta lietuvių tautos vienybė, giminiškas visuomenės jausmas. Kiekvienu apsakymu pasakotojas keliauja iš šeimos į šeimą ir jaukiose kamerinės aplinkose randa tarsi tuos pačius žmones, kurių paveikslus papildomai sušildo vaikiškos refleksijos ypatybės (dažniausiai pasakojama vaiku balsu, kuris suteikia nuoširdumo ir tikrumo įspūdį). Netikėtas atradimas skaitant: šis autorius yra bene svarbiausias mūsų naujosios istorijos literatūrinis metraštininkas, jo knyga yra realiai išliekanti. V. Račickas reflektuoja tautos istoriją per vaikų pasakojimus. Glaustas pasakojimas įgyja apibendrinimo jėgą, per atskiras detales ar veiksmo situacijas daug pasakoma apie to meto žmogaus ir visuomenės realybę. Kintanti istorija amžiname šeimos ir tautos vertybių rate, taip galima aprašyti V. Račicko kūrybinę formulę. Tauta ir šeima istorijoje, vis naujomis sąlygomis sauganti savo tapatybę.
Šis rinkinys yra išsilaisvinusios Lietuvos dvasios dienoraštis, skatinantis apmąstyti tautiškumo, patriotizmo idėjas. Ir visa tai parašyta ne rūsčia ir skausminga martirologinės literatūros nuotaika, o šviesiai ir žaismingai, su autoironiška savistaba. Puikus rinkinys, tinkantis ne tik mokyklai ir ne tik vaikams. Autorius sugrįžta prie klasikinio apsakymo principų: pasakojimas aiškus ir skaidrus, veiksmą organizuoja koks nors centrinis įvykis, moralinė idėja neužgožia vaizdingumo ir pan.
Keletas minčių apie atskirus apsakymus.
„Pabaisiukas" - švelni pašaipa ultrapatriotizmo tema: viskas šeimoje turi būti lietuviška, nors veikėjų galvoje, kaip ir gatvėse, pilna užsienietiškų vardų, todėl ir lietuviškas įsigyto šuniuko vardas - Pabaisiukas - atspindi tą kultūrinę makalynę. Puiki ironiška pakrikusios ir tapatybės ieškančios kultūros metafora. Kas ir koks tas lietuviškumas XX a. pabaigoje? Nei šioks, nei toks, kaip ir šuniukas iš turgaus. Mišrūnas, tačiau savas, mielas. „Strazdanosė" - apie mergaitę Kristę iš socialiai remtinos šeimos, kurios geriausias draugas yra benamis Ricius. Šis jautrus apsakymas priklausytų geriausiai humanistinės prozos tradicijai, artimas Petro Cvirkos moralinio apsakymo tipui (beje, autoriui būdingas tas pats kaip ir p. Cvirkai pastabumas, dėmesingas visų gyvenimo detalių fiksavimas). „Vieversėlis" - jautrumas gamtai kaip gėrio šaltiniui ir kartu gamta suvaidina laikinį vaidmenį (vieversėlis senelį sulaiko laukuose ir apsaugo jį nuo išvežimo į Sibirą). Į šeimos gyvenimo aprašymus plastiškai įpinamos istorinės žinios (Trakų pilies istorija, plytos simbolizmas apsakyme „Tuščia diena").
„Su vardu gimusi" - subtilus ir komiškas, kultūrinis ir politinis šeimos konfliktas, kur patriotinės vertybės 1991 metais svyruoja tarp Algirdo, Vytauto ir televizijos serialų (Santa iš „Vergės Izauros"). Tėvas, lakstydamas po mitingus, numeta svorio, mama, iš susijaudinimo puldinėdama prie šaldytuvo, to svorio priauga - situacija anekdotiška, tačiau labai aiški ir tikroviška. Puikus lietuviškos šeimos portretas. Ir pasirinktas sausio 13-osios nakties naujagimės vardas simboliškas - Loreta. „Pasakojimas apie Justą" - berniukas tų įvykių metu, įsipjovęs pirštą, nuveža kraujo privarvinęs jo į buteliuką nuo vitaminų. „Lietuviška kepurė" - gražus, išmintingas tautų susitaikymą, žmonių santarvę teigiantis pasakojimas. Skirtingų tautų žmones sujungia žmoniškumas. „Gražiausi namai" - kaip kuriasi naujos tradicijos, sujungiančios žmonių bendruomenę.
Žmogiškosios vertybės išsiskleidžia net pačiomis sunkiausiomis sąlygomis. Įdomu ir tai, jog 1991 metų Lietuva apsakymuose iškyla kaip draugiškesnė, solidaresnė, vieninga, viltinga, o artėjant iki šių dienų (apsakymai datuoti, paskutinieji pažymėti 2010 metais) žmonės vaizduojami nervingesni, labiau susirūpinę materialiais dalykais ir buitimi. Senesnių laikų apsakymuose jų poreikiai juokingai kuklūs (antai didžiausias turtas - su profsąjungos paskyra gautas „žiguliukas", kurį, beje, pervažiuoja tankas), šiandien - tai jau tikri europiečiai, neįsitenkantys Lietuvoje ir turintys atitinkamus poreikius. Jau išryškėja ir Lietuvai skaudi emigracijos tema, nebelietuviškos vertybės, gyvenimo būdas, anglicizmų prikaišiota kalba. Nors dar lietuviai, bet jau mąstome tarsi angliškai, bet iš esmės - kapitalistiškai. V. Račicko tekstas subtiliai ir neįkyriai pradeda prisiminti ir atpažinti tikrąsias vertybes, ugdo tautinės tapatybės, kultūrinio susivokimo pagrindus. O juk tai dabar ir yra prioritetinė edukacinės pedagoginės programos nuostata.
Prieš keletą metų skaitydamas šio autoriaus kūrinius (kad ir „Zuiką padūkėlį") turėjau priekaištų autoriui dėl jo kolektyvistinio personažo, dėl masinės psichologijos, toje knygoje man trūko poezijos ir metafizinės potekstės. Šiame rinkinyje jau yra kitaip: už tarsi paprasto pasakojimo ryškėja fundamentalios vertybės, o kai kurie motyvai bei situacijos įgyja simbolinės filosofinės reikšmės. Autorius (ar skaitytojas) tobulėja?
Manau, V. Račickas yra reikalingas autorius, nes mokykla jau seniai nebeturi P. Cvirkos rango vaikų literatūros rašytojų, galinčių kurti ne tik morališkai prasmingas, bet ir įdomias, paprastas, tikroviškas istorijas ne tik vaikams.
Kartais savo literatūrologinius sprendimus pasitikrinu labai patikimu praktiniu kriterijumi, leidžiančiu apsisaugoti nuo teorinių spekuliatyvių nukrypimų: ar šią knygą pirkčiau? Taip, šias V. Račicko knygas tikrai pirkčiau sau ir savo vaikams. Nes jos visiškai atitinka Horacijaus literatūros (poezijos) funkcijos apibrėžimą: dulce et utile, malonu ir naudinga.

Baltos durys

Tai jau tikra literatūra. Šią knygą pasidedu savo knygų lentynoje, skirtoje geriausiai vaikų ir paauglių literatūrai. Knyga ir paaugliui, ir brandžiam skaitytojui, išmanančiam geros literatūros subtilybes ir mokančiam jomis džiaugtis.
Knyga tarsi dviejų lygmenų: lengvas ir skaidrus paviršius ir intensyvus vidinis pasakojimas, stiprus prasmės klodas.
Intensyvios prasmės įtampos ir priešpriešos. Paprastas pasakojimas (atskirais epizodais, pateikiamas kaip skirtingų veikėjų atsivėrimai), lengva kalba ir gili potekstė su nuolatos bręstančia įtampa.
Pagrindinis veikėjas Genas Narušis yra lyg ir tipiškas personažas, toks, kaip visi paaugliai, bet kūrinyje jis įgauna autentišką charakterį ir ypatingos vertės matmenį. Jo gyvenimas spontaniškas ir tarsi lengvas, koks ir būna paauglystėje; tas veikėjas tarsi gražiai plaukia su kitais panašiais jaunuoliais, plaukia tarsi su visu pasauliu, bet už tokio gyvenimo lengvumo potekstėje ima ryškėti jaunystės upės pavojingi povandeniniai akmenys, stiprėja charakterio dramatizmas. Už nerūpestingų jaunimo santykių - ieškant pramogų, malonumų bei įdomybių - veriasi grėsmingi dalykai, o romano herojus tarsi eina prarajos kraštu. Iš vienos pusės jo veiksmus motyvuoja gražūs potraukiai - tikros meilės ir draugystės ilgesys, sąžiningas bendravimas su žmonėmis, - iš kitos pusės jis yra paveikus, pasiduodantis blogoms įtakoms jaunuolis. Jaunatviškas pasitikėjimas gyvenimu, neatsakingumas, natūralus malonumų poreikis jį artina prie pavojingų dalykų. Skaitytoją prie knygos pririša ir empatinis santykis su veikėju: Genas yra kažkaip patrauklus, simpatiškas veikėjas. Jis turi savotiško nekaltumo psichologinę bei moralinę aurą, kažkokio vaikiškumo, ir tai verčia jaudintis dėl jo likimo.
Čia rašytojas subtiliai, bet labai aiškiai parodo pereinamojo amžiaus pavojus, įspėja apie juos visiškai nemoralizuodamas ir nesigriebdamas literatūrinio dramatizavimo. Puiku tai, kad knygoje nėra jokių moralizavimo intonacijų, atbaidančių ne tik jauną, bet ir suaugusį skaitytoją. Ne autorius rodo blogybes, bet jos pačios atsiveria per meninę kūrinio realybę.
Tragiškoji jaunystės poezija - taip apibūdinčiau šią V. Račicko knygą, rodančią neabejotinai išaugusį autoriaus meistriškumą. Apie ją dar ketinu parašyti daugiau, o šioje vietoje lieka konstatuoti, kad man ji - geriausia iš visų šio autoriaus knygų. Apskritai V. Račicko knygos yra ne kokie literatūriniai bandymai, flirtas su mokykline auditorija, tai tarsi viso gyvenimo pasišventimas.

# data[].attributes.attachment_link.description
Jo knygos gimsta iš širdies, Tad prie Račicko pavardės Visi priprato jau seniai, Na, o labiausiai - mokiniai. Jo personažai tokie puikūs! Be Edvarduko ir be Zuikos, Be Nippės ir kitų vardų Gyventi būtų nuobodu. Rašytojas plačiai keliauja. Vos tik išleidęs knygą naują, Pirmiausia jis aplanko tuos, Kurie jį skaito nuolatos.