# data[].attributes.headline
Пісню та  «Чуєш, брате мій…» на слова Богдана Лепкого виконували на могилі письменниці 23 березня 1942 року, проводжаючи її в останню путь.

# data[].attributes.subject
Пісню та  «Чуєш, брате мій…» на слова Богдана Лепкого виконували на могилі письменниці 23 березня 1942 року, проводжаючи її в останню путь.

# data[].attributes.body
У листі до Осипа Маковея від 5.02.1898 р. Ольга Кобилянська пише: «Нині у Вас великий концерт і будете чути музику. Знаю, що будуть співати різні пісні, але «Гуляли, гуляли…» не будуть співати, а в мене понад се нема нічо. Я би навіть хтіла, щоби мені те співали, коли умру, так страшне люблю ту пісню»

# data[].attributes.attachment_link.title
Квітка Цісик - Журавлі (Чуєш, брате мій..) (Богдан Лепкий, Левко Лепкий)

# data[].attributes.headline
Літературний сад

# data[].attributes.subject
Літературний сад

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Нова українська школа | Веб-ресурс НУШ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"Коли ти розумієш письменника чи письменницю як людину - тоді про це можна розповідати дітям. Тільки так вони відчують щирість. А ще про цих людей треба розповідати простими словами, відходити від пафосу, але не принижуючи. Бо це, справді, великі люди. Тому й великі, що поєднали в собі звичайні людські риси й талант", - пояснює Юлія Микосянчик, старша наукова співробітниця Чернівецького літературно-меморіального музею Ольги Кобилянської. "Нова українська школа" поговорила з Юлією про те:

чому Ольгу Кобилянську цікавила тема емансипації;

як вона зробила пропозицію чоловікові жити разом;

про 3 її інсульти:

та наснагу встигати все.

Далі - пряма мова.
ПРО НАРОДЖЕННЯ Й СІМ'Ю

Офіційна дата народження Ольги Кобилянської - 27 листопада 1863 року. А насправді це сталося 26-го листопада. За сімейними переказами, Ольга народилася пізно вночі з 26-го на 27 листопад у містечку Ґурагумора (нині - Румунія). Їй дали подвійне ім'я - Ольга-Марія.

Тато - українець, мати - напівполька, напівнімкеня. Класично на той час - тато працював і забезпечував всю сім'ю. Зрештою, підрахував, що працював 47 років, 1 місяць і 2 дні. Мати - домогосподиня, мала тільки домашню освіту. Кобилянські народили й виховали 7 дітей. Ольга - четверта дитина.

Тато був суворим, стриманим, відповідальним і дещо деспотичним. Натомість мама для Ольги Кобилянської - символ доброти, ніжності й любові. Леся Українка назвала мати Ольги Кобилянської Святою Анною. Як пише Ольга в автобіографії: "Те не доконав у нашому вихованні тато суворістю і консеквентністю, те доконала мама любов'ю і ніжність. Чого не доконав батько у вихованні на дітях своєю повагою, строгістю і фанатичною консеквенцією, те довершила вона своїм супокійним розумом, лагідним наказом, погладженням, повним любові"

Найбільше Ольга спілкувалася з найстаршим братом Максимом. Юліан часом дратував Кобилянську, бо йому було дуже легко в житті. Сестра Євгенія була знатною красунею, але це не бентежило Кобилянську. До того ж Ольга опікувалася трьома молодшими братами. Загалом усі брати й сестри підтримували й хвилювалися одне про одного.

ПРО НАВЧАННЯ, ТВОРЧІСТЬ Й ПЕРЕХІД НА УКРАЇНСЬКУ

Кобилянська мала лише початкову освіту, закінчила так звану нормальну школу в Кимпулунзі. Є припущення, що у 1-2 класі вона навчалася не в школі, а вдома під наставництвом старших братів.

У 3-4-му класах Ольга ходила до школи. Набір предметів був дуже схожий до сучасної початкової школи. Навчання відбувалося німецькою мовою, також Ольга вивчала румунську, знала польську й українську. Лише з одного предмету й лише у 3-му класі в неї були проблеми - з арифметикою.

З чого почалася творчість Кобилянської? У своїй автобіографії вона пише: "Одного разу я взялась за перо". Однак це сталося не просто - у неї був хороший бекграунд. Ольга малювала, любила музику, захоплювалася театром...

Перший прозовий твір - повість "Гортенза, або нарис із життя однієї дівчини" датується 1880 роком. Тобто Кобилянській було 17 років. До цього вона писала поезії, усні казки й легенди. Також зізнавалася: "Мої особисті переживання відігравали немалу роль у моїх писаннях".

Спочатку Кобилянська писала потайки й не знала, з ким поділитися цим. Паралельно вела щоденник. На початку 80-х у її оточенні з'явилася Софія Окуневська. Їй Ольга розповіла, що пише. А Софія була кузиною письменниці Наталії Кобринської. Так, Софія написала першу рецензію на "Гортензу". Її зауваги були дуже слушні: що треба писати із життя й українською мовою (оскільки твір був написаний німецькою). Кобилянська дослухалася до порад.

Чи не в кожній героїні творів є риси Кобилянської. З часом коло тем, які її цікавлять, розширюється. Наприклад, з'явилася тема емансипація (урівняння жінки в правах із чоловіком, можливість для жінки здобути освіту, працювати).

Джерела зацікавленості емансипацією можна знайти в багатьох чинниках. По-перше, у родині було 5 хлопців і 2 дівчат. Ольга здобула лише початкову освіту. Батько бачив її життя інакше: вміти читати, писати, вести господарство, вийти заміж, а далі - діти й чоловік. Тобто про реалізацію чи талант взагалі не йшлося. А от 5 братів мали гімназійну й вищу освіту.

Можливо, Ольга не хотіла повторити долю матері, яка вийшла заміж в 19 і майже 20 років була "в декреті" з дітьми, займалася вихованням і господарством. До того ж Ольга уявляла себе іншою, а це вимагало реалізації. І для того, щоби жінка мала право на самореалізацію, треба було змінити суспільні звички й обставини, у яких перебуває жінка.

Кобилянська була учасницею жіночого "Товариства руських жінок на Буковині". Кажуть, що вона була однією з його ініціаторок. У юності ставила собі за мету стати кимось величним для жінок і "освобождающим їх із кайданів". Вона вплинула на свідомість людей, які читали її твори, наголошуючи, що жінка - це людина, яка має однакові із чоловіком права. Зокрема, це питання порушується в першому друкованому творі Кобилянської "Людина". Так поволі відбувається тиха революція.

Перехід на українську мову стався, зокрема, через любов. Вона закохалася в щирого українця Євгена Озаркевича. А Євген - рідний брат Наталії Кобринської. Кобилянська від Софії дізналася, що його ідеал - це освічена українка.

Також на неї вплинуло оточення, яке знайомило її з українською літературою. А ще українська була розмовною в її родині. Попри те що тато був австрійським чиновником, він спілкувався тільки українською зі своїми дітьми.

У Кобилянської є твори, які мають варіанти на різних мовах. Наприклад, німецькою й українською написана "Природа".

ПРО ЛЮБОВ

У листі до Кобилянської хтось писав: "За що вас люблю - це за стан вашої постійної закоханості". Йдеться і про закоханість і в життя, і в природу, і в чоловіків. Багато віртуальних романів живили її фантазію, а це було потрібно для творчості.

Юнацьке кохання Ольги Кобилянської з Євгеном Озаркевичем не склалося. Євген цікавився питанням емансипації, Ольга розуміла, що бачить у ньому однодумця. Обоє цікавилися літературою, він був студентом Віденського університету й був цікавим співрозмовником.

Далі був Осип Маковей. Він настільки припав їй до серця, що саме цьому чоловікові Ольга зробила пропозицію спільно жити й почати життя спочатку. Пропозиція була виваженою, оскільки Кобилянська була знайома з Маковеєм 6 років. Це був сміливий крок. Втім, вона не отримала тієї відповіді, на яку чекала. Ще довго Ольга Кобилянська шукала в собі причини відмови.

Її гнітила різниця у віці з Маковеєм. Він був 1867-го року народження, а вона - 1863-го. Частково вона бачила причину відмови в цьому. Раніше вона збрехала йому про свій рік народження. Сталося це так: Осип писав критичну статтю про Ольгу Кобилянську, і йому були необхідні її біографічні дані. Він запитав її, якого вона року, а вона відповіла, що 1865. Пан Маковей кілька років вважав, що вона 65-го року народження, а загал українців так вважав ще кілька десятиліть.

Коли Кобилянська зробила пропозицію, то вирішила відкрити Маковею цю таємницю. Але Маковей на це не зважав. Проблема була глибинна: чоловік не мав того ґатунку почуттів, який мала Ольга. Та вона однаково сподівалася, що вони зможуть бути разом, але так не сталося.

Маковей одружився із жінкою, на ім'я Ольга. Злі люди кепкували, що одружився з Ольгою, та не з Кобилянською. Ольга Кобилянська в листі до Лесі Українки називала дружину Маковея "Грубий елемент". А Маковей у своїй автобіографії писав таке: "Найрозумнішим кроком у моєму житті було моє одруження. Ніхто стільки добра мені не зробив, як моя дружина".

Ольга часто уникала інтимних тем. У її листах трапляється: "Я б могла вам більше сказати, але про це усно". Останню крапку вона поставила, коли їй було за 50. В автобіографії вона пише про повість "За ситуаціями", яка була опублікована після Першої світової війни: "У ту новелу вложила я послідні лілії своєї душі й молодих іще почувань".

Почуття Остапа Луцького до Кобилянської називають романсом. Він був молодший від неї на 20 років, але в його почуттях простежувалося якесь лицарство.

ПРО ЗАРОБІТОК І ОРЕНДОВАНІ БУДИНКИ

Вона заробляла творами, але не стільки, щоби вистачало на життя. Хоча й Кобилянська, і Лесі Українка обстоювали тезу, що письменник - це людина, якій треба одягатися, відпочивати, мати свої гроші.

Найбільше коштів було з утримання батька, оскільки Ольга не вийшла заміж. Після смерті батька Кобилянська успадкувала і гроші, і майно від своїх батьків. Вона була основною спадкоємицею, оскільки жила з батьками й допомагала їм.

У Димці Чернівецької області був будинок, трохи землі й лісу, який завжди був в оренді - із цього також годувалися Кобилянські. Вони не мали власного дому, а постійно винаймали помешкання. Довго в Ольги не було поняття "рідні стіни". І лише будинок у Чернівцях, де нині працює музей письменниці, Ольга купила за гонорар - за 9 томів творів, які видали в Харкові у 1927-1929 роках.

Коли Кобилянські винаймали будинки, мали кілька кімнат у своєму розпорядженні, а в суборенді в них були чи гімназисти, чи студентки.

ПРО ДІТЕЙ

Ольга хотіла мати дітей. У своєму щоденнику вона розмірковує про те, як вийти заміж, мати дітей, віддати себе дитині, виховувати її. Але в житті все склалося інакше: вона не вийшла заміж, а мати дитину поза шлюбом для неї було неприйнятно.

В Ольги була названа донька й водночас племінниця. У її брата Олександра з'явилася позашлюбна дитина, яку не могли офіційно визнати батьки. Мати передоручила дитину татові. Так дівчинка опинилася на руках у сестер Кобилянських, а згодом її офіційно удочерила Ольга. Дівчинку звали Олена. У сім'ї її ніжно називали Галюсею, оскільки ім'я виникло від "Гелена".

Олена знала свою історію й іменувала Ольгу "тетою". У них були справжні взаємини доньки й матері. Ольга була наставницею для Олени, турбувалася про дитину. Коли Кобилянська мусила часто їздити на лікування після інсульту 1903-го року, вона писала додому й запитувала: "Як мала? Чи нічого не турбує?". А ще привозила їй подарунки.

Олена вийшла заміж і мала дітей. Вони жили з Ольгою в останні роки, доглядали її у важкий час, вона обожнювала своїх онуків.

ПРО ЗОВНІШНІСТЬ, ХАРАКТЕР, УЛЮБЛЕНІ ОДЯГ І ЇЖУ

Ольга, аналізуючи сама себе, писала: "Я замкнена з природи". Вона була врівноважена й писала, що коли матері відпускали дівчат на вечірки й знали, що там буде Ольга, то все буде гаразд. Це був знак якості - на цю людину можна покластися.

Точність, педантичність, скрупульозність - це про неї. Ольга вміла розпланувати свій час, правильно його використовувати, усе встигати. Не могла повністю присвячувати свій час літературі. Вона жила з батьками, а тому мала вести хатнє господарство, доглядати батьків, допомагати.

На Кобилянській було багато обов'язків і вона на це скаржилася. Наприклад, в 1898-1900 вона інтенсивно писала: " У першій половині дня, коли б я найрадше писала, мушу варити, підмітати, газдувати. А по обіді я лиш можу читати й писати - і те, якщо гості не заберуть мого часу". Вона була "жайворонком", але життя складалося так, що вона мала працювати з літературою в другій половині дня.

Ольга Кобилянська дуже раціонально й ощадливо вела господарство. Як зазначили її знайомі, в Ольги немає нічого зайвого й нічого не пропадає.

Кобилянська оцінювала себе об'єктивно, іноді комплексувала, іноді - ні. У щоденнику, коли їй було за 20, пише: "Я не гарна, але чоловікам подобатись вмію". В інший час пише й запитує себе, чому вона така нещаслива, і робить висновок, що все тому, що вона негарна.

Вона була небагатослівна, стримана, врівноважена, вміла влучно поставити запитання і слухати людей. Влучно і вчасно радила, вміла приваблювати своїм інтелектом.

Чорноволоса, чорноока, мала матовий відтінок шкіри, тонкі риси. Носила стриманий одяг, любила темні тони, хоча не відмовляла собі в ясно-зелених сукнях. Одна з її близьких приятельок, коли вперше побачила Кобилянську, була вражена дисонансом між письменницею (серйозною людиною) і яскраво-зеленою сукнею, яку вона одягла.

Під час знайомства завжди помічали її очі й погляд. У декого виникало враження, що Ольга знає про тебе більше, ніж ти про себе говориш.

У їжі була невибагливою. У 27 років вона мала 44,5 кг ваги. Була невисокою.

Її зять зазначив, що Ольга віддає перевагу рослинній їжі, злакам, каші. З м'яса найбільше любила птицю. У Чернівцях говорили, що Кобилянська "знову на вечерю мамаличку має". Це - каша з кукурудзяної крупи на воді, її можна подавати з молочними продуктами, тертим сиром чи шкварками. Якщо додати мармелад, буде солодка мамаличка. Любила фрукти й овочі.

Ольга пережила Першу світову війну в Чернівцях, а це - голод і холод. Пізніше в неї виникла думка, якою вона ділилася з усіма: " Якщо ти маєш борошно, картоплю і жири, а на додачу - дрова, то можна пережити будь-яке лихоліття".

Любила солодощі: цукерки, тістечка. У неї все було раціонально: можна все, тільки потрохи.

ПРО ХОБІ

Читання. Це те, на чому вона виростала. Це для неї було й хобі, і потреба. У юності, завдяки тому, що читала, вона пізнавала світ.

Малювання. Вона малювала з прицілом - аби заробити гроші. Пригадує, як вони малювали з братом Степаном, у якого був дар художника. У музеї в Чернівцях зберігається багато його робіт. А малювали й потайки продавали малюнки, щоби купити кукурудзу й нагодувати голубів.

Музика. Від музики Ольга внутрішньо шаленіла. Практично кожен твір Кобилянської мав свій саундтрек - у кожному з них звучала якась мелодія. Наприклад, новела "Меланхолійний вальс", який вивчають у школі, має навіть структуру вальсу. "Фантазія експромт" - це назва і її твору, і твору Шопена, який її вразив. Вона володіла цитрою, трохи грала на фортепіано, співала. Любила відвідувати концерти.

Верхова їзда. Вона не розцінювала це як спорт. Це було те, чого вона хоче навчитися, те, чим володіють чоловіки. То чому вона не може спробувати?

Альпінізм. Вона виросла в горах, писала, що іноді бували такі місяці, що день не минав, аби вона не залізла на якийсь верх, між скелі чи не скупала ноги в гірському потоці. Часом на такі прогулянки вона кликала й товариство.

Театр. Вона хотіла стати акторкою - аби мати гроші й побачити світ. У Кимпулунзі вона гуртувала молодь навколо театру, вони ставили вистави, Ольга грала головні й другорядні ролі.

Якось у неї виникла думка запропонувати свою кандидатуру театру товариства "Руська бесіда" зі Львова. На листа-пропозицію, який писала під її керівництвом її сестра, вона отримала відповідь, що її запрошують у Дрогобич. Вони хотіли її побачити, готові були взяти театр - за умови, якщо вона отримає дозвіл батьків. Кобилянська наткнулася на цю умову, як на стіну. Вона навіть не уявляла, як розкаже про це батькам і як вони відреагують. Тому розпрощалася зі мрією стати акторкою. Натомість твори Кобилянської напрочуд сценічні, а це лише підтверджує, що їх писала нереалізована актриса.

Також вона хотіла інсценізувати твір "В неділю рано зілля копала..." і зверталася із цим до Лесі Українки. Писала: " Я можу із цією пропозицією звернутися або до вас, або до Івана Франка. І добре, щоби головну роль відіграла така актриса, як Марія Заньковецька".

Коли з'явилося кіно, Кобилянська стала кіноманкою. Зазвичай ходила на фільм тричі: уперше - для загального ознайомлення, вдруге - придивитися до гри акторів, а втретє - стежити за конкретним актором. Особливо їй подобалося німе кіно.

Спіритизм. Вона брала участь у спіритичних сеансах. Вона в це вірила й казала, що добрим медіумом була її сестра Євгенія. Часто вона передавала Євгенії список запитань. Наприклад, чи перекладе домогосподарка пічку в кімнаті брата й чи вийде вона заміж за пана М.

Любила трактувати сни, вірила в знаки. Наприклад, "Земля" - наскрізь містичний твір, побудований на передчутті, злому знакові.

Любила товариство. Її зять згадував, що в 30-х роках вона кликала приятельок у кабінет-вітальню, зазвичай щосуботи, і влаштовувала посиденьки за чаєм і тортиком. Обговорювали, як зять іронізує, найважливіше: хто одружився, а хто розлучився, хто й де вінчався, що люблять їхні чоловіки, що у світі робиться. Жінки, як правило, були учасниками різних товариств, тому також говорили про те, як допомогти тим, у кого чогось немає.

Їй щастило на друзів ще з юності. Серед подруг була й Леся Українка. Їхня дружба цікава з погляду статистики: 14 років спілкування, 3 - зустрічі, і єдина нагода зробити фотографію, де вони двоє - в 1901 році в Чернівцях. Одну фотографію Леся Українка тримала в себе на робочому столі, а іншу - Ольга тримала в себе в альбомі. Вони розуміли одна одну. Леся Українка стала свідком признання-пропозиції Кобилянської. Вона підтримала Ольгу й розраджувала її. Коли Ольга у відчаї запитувала, навіщо вона це зробила, Леся Українка казала, що вона зробила так, як зробила б кожна людина, щоби бути щасливою.

Леся Українка говорила про Ольгу Кобилянську, що та належить до людей, що не лізуть силоміць у душу й не відпихають холодністю.

ПРО ХВОРОБИ Й СМЕРТЬ

Інсульти - це прокляття Кобилянської. Перший інсульт трапився в 1903-му році, коли їй не було ще і 40 років. Це сталося за обідом, як пригадував її брат, - Ользі раптом стало погано, і вона сповзла зі стільця, не могла вимовити й слова. Інсульт поділив її життя на "до" й "після". До того вона намагалася все встигнути й осягнути. А після зрозуміла, що безпорадна, що за нею не буде кому доглядати в разі чого, вона неодружена й не має дітей, батьки старенькі й хворі.

На допомогу прийшов брат, приїхала сестра, яка мешкала недалеко від Чернівців. Вона іронізувала й писала Маковеєві (вони продовжили спілкуватися), що " приходять "наші", стоять біля мене, начебто я вмираю, кивають головою". Це співчуття боляче торкало. Далі вона пише, що, як вийде із цього, змінить своє життя і буде більше уваги приділяти собі. Зрештою, вона це зробила. Після 1903-го року вона поволі одужувала, їздила на лікування, менше хапалася за все, ставилася до всього поміркованіше.

Наступний інсульт стався в 30-х роках. Тоді їй було кому допомогти. Біля неї були названа донька, чоловік доньки, який став другом і секретарем. Завдяки йому, зокрема, цікаві подробиці дійшли до нас.

Третій інсульт стався в 1942 за 10 днів до смерті. Ольга Кобилянська померла 21-го березня в суботу о 13:30. У кабінеті письменниці є годинник, який тоді ж зупинили.

Марія Марковська, "Нова українська школа" Зображення: "Нова українська школа"

# data[].attributes.attachment_link.title
Виросла в горах, важила 44 кг і дружила з Лесею Українкою: 52 факти про Кобилянську до її дня народження | Нова українська школа

# data[].attributes.attachment_link.description
"Коли ти розумієш письменника чи письменницю як людину - тоді про це можна розповідати дітям. Тільки так вони відчують щирість. А ще про цих людей треба розповідати простими словами, відходити від пафосу, але не принижуючи. Бо це, справді, великі люди.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Тетяна Будак-Захарова

# data[].attributes.attachment_link.title
Новая презентация

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Протягом 1915-1923 pp. О. Кобилянська пише низку оповідань, новел, нарисів, у яких розкриває трагічну безвихідь, страждання, розлуку і біль, викликаних драматизмом ситуації, породженої Першою світовою війною - "Лист засудженого вояка до своєї жінки", "Назустріч долі", "Юда" (усі - 1917р), "Сниться" (1922), "Зійшов з розуму" (1923), які увійшли до збірки "Але Господь мовчить..." (1927).

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Кобилянська (біографія) timeline.

# data[].attributes.attachment_link.description
Протягом 1915-1923 pp. О. Кобилянська пише низку оповідань, новел, нарисів, у яких розкриває трагічну безвихідь, страждання, розлуку і біль, викликаних драматизмом ситуації, породженої Першою світовою війною - "Лист засудженого вояка до своєї жінки", "Назустріч долі", "Юда" (усі - 1917р), "Сниться" (1922), "Зійшов з розуму" (1923), які увійшли до збірки "Але Господь мовчить..."

# data[].attributes.headline
Якісний переказ

# data[].attributes.subject
Якісний переказ

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Лепська

# data[].attributes.attachment_link.title
Меланхолійний вальс. Ольга Кобилянська. Переказ твору.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Лепська

# data[].attributes.attachment_link.title
Аналіз новели «Меланхолійний вальс» Ольги Кобилянської. НАЙЦІКАВІШЕ про твір.

# data[].attributes.attachment_link.title
Завдання Кобилянська Меланхолійний вальс

# data[].attributes.headline
Задум авторки, що так і не здійснився...

# data[].attributes.subject
Задум авторки, що так і не здійснився...

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Кобилянська. Кохання і ненаписане оповідання «Valse Brillante». Частина 5 / ГРА ДОЛІ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Дмитро Заєць | Листопад, 18, 2019 | Літературне

Пропонуємо тобі доторкнутися до творчості гірської орлиці - Ольги Кобилянської. Новела "Valse melancolique" нова у програмі ЗНО, та ми впевнені, що вона тобі сподобається і зачепить найтонші струни твоєї душі...

Розповідь ведеться від першої особи. Оповідачка - молода дівчина на ім'я Марта. Вона розповідає про своє ставлення до музики, про те, що не може слухати меланхолійних мелодій, бо вони викликають у неї сум. А от коли звучить жвава музика, Мартине серце так радіє, що вона готова обійняти цілий світ. Любить вона й класичну музику, яку її навчила розуміти одна товаришка, що сама була мов "олицетворена музика".

Мешкали разом три товаришки. Утім, спершу їх було дві: Марта й Ганна - молода художниця, що закінчувала навчання та мріяла поїхати до Італії. Ганна була гарна й талановита, понад усе цінувала мистецтво й мала дуже оригінальні погляди на життя. Марта же мріяла стати вчителькою, тож готувалася до матури (екзамену): вчилась іноземних мов, музики та "прерізних робіт ручних".

Дівчата винаймали дві великі кімнати, елегантно обставлені завдяки Ганні, що походила із заможної родини й мала більші статки, ніж Марта. Між подругами деколи спалахували суперечки, які, втім, швидко згасали, бо великою була приязнь між ними, попри різні погляди на життя й характери. Ганна "панувала" над Мартою, "мов над якою підданою", бо мала сильну волю, але Марту це не гнітило.

Художниця часто торкалась у розмовах теми незалежності жінки, переконувала товаришку, що зовсім не обов'язково виходити заміж, народжувати дітей, адже можна жити, наприклад, лише для мистецтва. Ганнуся запропонувала подрузі план на майбутнє: якщо вони не вийдуть заміж, то візьмуть до себе ще третю компаньйонку й заживуть утрьох: "Не будемо, приміром, жінками чоловіків або матерями, лише самими жінками. Ти розумієш? Будемо людьми, що не пішли ані в жінки, ані в матері, а розвинулися так вповні..."

Випадок змусив дівчат взяти до себе третю компаньйонку значно раніше, ніж вони планували. Господар квартири підняв орендну плату. Ганна впала в розпач. Дівчата обговорювали різні варіанти виходу з ситуації й довго сперечалися, зрештою вирішили запросити до себе третю дівчину, щоб вирішити цю проблему. Компаньйонку викликалася пошукати Марта. На закид Ганнусі, що з неї поганий психолог, дівчина відповіла, що покладатиметься на свою інтуїцію.

Дівчата дали оголошення, що шукають компаньйонку, і чекали.

Якось у грудні служниця принесла візитку. Власницю візитки звали Софія Дорошенко. Дівчата кинулися до служниці розпитувати, як була вбрана незнайомка, який вигляд вона мала. Служниця відповіла, що дівчина була вбрана в усе чорне, негарна, її обличчя було "змарніле, зі смутними очима". Коли ж Ганнуся почула, що майбутня співмешканка питала, чи теплі кімнати, бо має фортеп'ян і не зносить холоду, то обурилася (вона хотіла малювати в тиші, а не "слухати дурних вправ і гам") й заявила, що вона налаштована проти такої кандидатури. У кінці розмови служниця Катерина сказала, що дівчина обіцяла прийти за два дні, аби познайомитись особисто, адже помешкання їй дуже сподобалось.

По обіді Ганнуся пішла кататися на ковзанах, а Марта на урок англійської мови. Тут їй спало на думку розпитати, чи хто не знає Софії Дорошенко. Знали її, як виявилось, одна молода німкеня й один студент. Софія отримала від них позитивні характеристики: дівчина дуже гарна й порядна, чудово грає на фортеп'яні.

Наступного дня Марта побачила Софію на уроці гармонії. Вона сиділа в другому ряді, перед Мартою, й уважно слухала теорію. Марта відчула до дівчини якийсь дивний потяг, неустанно дивилася на неї.

Другого вечора дівчата мовчки сиділи в кімнаті й думали кожна про своє. Ганнуся обурювалася, що не одержала сподіваної стипендії. Марта ж була пригнічена через те, що молодий професор, з яким вона завжди радо розмовляла й до якого відчувала симпатію, сьогодні більше уваги приділяв молодій німкені. Дівчина думала, що сказала б Ганна, дізнавшись про її симпатію до цього професора.

Напевно, насміхалася б, що вона хоче заміж. Ганнуся мала багато залицяльників, проте ні в кого з них не закохувалася. Подруги дуже різнилися: якщо для художниці найголовнішим у житті було мистецтво, то для Марти - любов.

Раптом хтось застукав у двері. То була Софія Дорошенко. Звертаючись до Марти, вона лагідним тоном перепросила, що прийшла так пізно, сказала, що готується вступати до консерваторії й що якби Марта не мала нічого проти того, що вона грає, то вона переселилася б до дівчат уже завтра чи післязавтра. Марта сказала, що вирішить Ганна. Та була налаштована дуже насторожено.

Ганна спитала гостю, чи гарно вона грає, на що та відповіла, що не знає, бо грає "по своїй душі". Намагаючись вийти з незручного становища, Софія сказала, що не хоче нікому заважати своєю музикою, тож не образиться, якщо почує відмову. Вона сказала, що звикла віддавати музиці всі свої сили й почуття, а тут їй би заважав вічний неспокій через думку, що вона псує життя співмешканцям.

Скромна поведінка та душевна тонкість дівчини так сподобалися Ганнусі, що вона запропонувала їй залишитися з ними. Софія дуже зраділа, що знайшла житло й товаришок, одразу ж заплатила за помешкання на три місяці вперед і попрощалася, відмовившись від чаю.

Третього дня Софія переселилася. Речей вона мала небагато. Найкраще, що в неї було, - фортеп'ян: чорний, із дорогого дерева, прикрашений арабесками. Дівчина тішилася, що в їхніх високих покоях інструмент буде прекрасно звучати. Увечері Софія грала етюд Шопена...

Марта помітила, як зблідла під впливом мелодії Ганнуся. Вперше в житті її схвилювало чуже мистецтво, і це було дивом. Коли Софія перестала грати, художниця кинулася до неї зі щирими похвалами, на що артистка тільки скромно всміхнулася.

Софія дуже подобалася дівчатам: була мила й дуже скромна. Всміхалася вона рідко й завше здавалася зануреною в смуток. Про себе розповіла небагато. Батько її був директором великого банку, розорився й помер. Мати дівчини тяжко хворіла, була прикована недугою до крісла й доживала віку при своєму братові, який допомагав грошима й племінниці. Найбільше Софія боялася, що дядько одружиться, і тоді про консерваторію їй доведеться забути.

Ганнуся любила спостерігати за Софією. Художниця, вочевидь, була непоганою психологинею, адже підмічала найдрібніші деталі в поведінці людей і давала їм точну характеристику. Щодо Софії вона дійшла висновку, що та була нервовою натурою, переповненою почуттями, які вона стримувала, а також висловила здогадку, що в Софіїному житті мусило бути якесь нещасливе кохання. Ганна вирішила будь-що довідатись, що за пригода так позначилася на житті Софії.

Дівчата допомагали хворобливій музикантці кожна на свій лад: Ганнуся підбирала їй убори, робила модні зачіски, Марта ж допомагала вирішувати побутові проблеми. Товаришки жили в злагоді, ділилися сумлінно домашньою працею. Коли до Ганни приходили інші дівчата, яких вона вчила малювати, Софія залишала гамірливе товариство, відчуваючи себе зайвою.

Одного дня сталася подія, яка дуже вразила Софію. У будинку навпроти оселилася молода пара: якийсь молодий технік із жінкою. По речах, які вони завозили, було видно, що це люди багаті. Коли Софія їх побачила, то аж змінилася на лиці: на ньому відбилася страшна ненависть. Марта не наважилася спитати, в чому річ, а сама Софія нічого не пояснила, натомість сіла за фортеп'ян і заграла.

Перша частина мелодії була весела, а друга - сповнена шаленого болю й несамовитого смутку. На питання Марти дівчина відповіла, що це меланхолійний вальс, який вона створила сама. Марта так і не наважилася запитати, що ж викликало в Софії таку бурю емоцій.

Одного разу Марта, повернувшись із уроку англійської, почувалася нещасною. Молодий професор, якого вона покохала, зустрічався з німкенею в неї вдома. Дівчина кинулася на диван і заридала. Ганни не було вдома, і Марта відкрила своє горе Софії. Музикантка сказала, що така причина не варта сліз, й порадила дівчині розвивати в собі гордість, єдину зброю жінки, і ніколи не принижуватися перед негідною людиною.

Сховавши голову на коліна Софії, Марта спитала: "Ти любила, музико?" Тоді Софія розповіла трагічну історію свого кохання. Той, кого вона полюбила дуже палко, усією душею, хоч і мав почуття до дівчини, проте злякався її надто сильного почуття й одного дня від'їхав без жодних пояснень, тобто просто втік. У відчаї Софія шукала його там, де звикла бачити, бігала вулицями, розпитуючи перехожих, чи не бачили його. Потім він оженився з іншою - донькою якогось багатого броварника, а тепер, як виявилось, оселився в сусідньому будинку.

Він дуже змінився, "неначе без характеру остався"... Софія додала, що вони ще три рази зустрічалися й чоловік зізнався, що згадує про неї, й сказав, що його переслідує прикре почуття, що він чує її плач. Софія більше не любила нікого у своїм житті, музика стала її єдиною відрадою, єдиним сенсом життя.

Через два дні Софія поїхала до хворої матері. Марта переповіла Ганні історію її кохання. Дівчина була дещо розчарована, бо слухаючи вальс, сподівалася чогось бурхливішого.

Софія повернулася засмученою: її мати лежала дуже хвора. Вона приїхала, щоб попросити в родичів учениць, яким давала уроки музики, дозволу на двотижневу відпустку, адже мусила їхати назад до матері. Наступного разу Софія повернулася швидше, ніж за два тижні. Була бліда й змучена: її мати померла.

Відтоді дівчина жалілася, що не може позбутися якогось смертельного подиху, зігріти змерзлої душі. Ганна намагалася зробити все, аби повернути Софію до життя. Спершу це ніби вдалося: Софія повернулася до музики з подвійним запалом, бо восени мала їхати до Відня, щоб вступати до консерваторії.

...Настав травень.

Ганнуся марила про мандрівку до Рима. Марта тим часом уже стала нареченою професора (як виявилося, даремно ревнувала вона його до молодої німкені: той лише для одного свого товариша "робив рекламу"). Дівчата чекали на прихід Софії, щоб разом прогулятися. Вона повернулася сама не своя, була бліда, як смерть. Зізналася, що отримала листа від дядька. Вона дала прочитати того листа дівчатам. У листі було сказано, що дядько оженився, тож не дасть їй грошей на навчання у Відні. Софія сіла грати свій вальс...

Дівчата плакали, розуміючи, що мрія дівчини розбилася: "Обі знали ми, що одне життя зломилося". Останньою краплею, що остаточно зламала Софію, стала струна, що несподівано обірвалася в її улюбленому інструменті. Софія впала обличчям на струни й зомліла. Вона дістала серцевий удар. Пережитий стрес виявився смертельним. Софія померла ...

За шість тижнів Ганнуся виїхала до Рима. Повернулася лише за три роки з гарним чорнявим дворічним хлопчиком, але без чоловіка. Вона пояснила Марті, що з батьком її хлопця вони не змогли порозумітися щодо способу життя, тож вона вирішила виховувати сина сама. Софіїн фортеп'ян забрала Марта, на ньому грає тепер її син. Марта й понині не може позбутися думки, що музика позбавила Софію життя, "одною-однісінькою, тоненькою струною вбила її!.."

Літературний рід - епос.

Жанр - психологічна новела (у творі насамперед відтворено думки та переживання жінок-інтелектуалок).

Деякі літературознавці відносять "Меланхолійний вальс" за жанром до так званої "музичної новели". Провідними засобами зображення переживань персонажів, їхньої емоційної напруги виступають музичні образи та мотиви. Музика передає й загальний меланхолійний настрій твору.

Тематика: зображення долі талановитих жінок-інтелігенток, що присвятили своє життя служінню мистецтву, пошук ними свого життєвого шляху, самовизначення себе як неповторної особистості.

Провідні ідеї: важливість ролі мистецтва та його вплив на людину, на її життя та світовідчуття; важливість захисту жінками власної гідності та права самостійно обирати майбутнє, необхідність повноцінної реалізації жінкою своїх духовних потреб, поваги суспільства до жінки як до особистості.

Зауважте! Для розуміння ідейної спрямованості новели потрібно знати, що Ольга Кобилянська захоплювалась ідеями фемінізму й емансипації жінок. Ще у вісімнадцятирічному віці Ольга познайомилась із Софією Окуневською - освіченою дівчиною, що згодом стала першою на Буковині жінкою-лікарем, і Наталею Кобринською - письменницею та громадською діячкою, що боролася за емансипацію жінок, тобто за надання жінкам усіх тих прав, які мали чоловіки.

Провідна ідея феміністичного руху полягає в тому, що в суспільстві домінують чоловіки, і це несправедливо, бо це домінування пов'язане з патріархальними пережитками, стереотипами та упередженнями (наприклад, твердження, що призначенням жінки є винятково виконання ролі дружини та народження й виховання дітей). Феміністки відстоюють рівність із чоловіками в культурному, громадському та приватному житті.
Історія написання твору:
Новелу О. Кобилянської "Valse mélancolique" було опубліковано в 1898 р. у "Літературно-науковому віснику", проте її німецькомовний варіант було написано чотирма роками раніше.

Безпосереднім поштовхом до написання новели стали непрості особисті стосунки письменниці з Осипом Маковеєм, нещасливе кохання до нього. Ольга Кобилянська порівнювала себе з героїнею твору Софією Дорошенко. Про автобіографічність твору мисткиня відверто писала в листі до О. Маковея в 1898 р.: "Прочитали-сьте"Valse mélancolique" і знаєте історію мого життя. Се моя історія. Більше не кажу нічого".

Цілком можливо, що чоловік відчував докори сумління за її розбите кохання, адже першим твором, який він підготував до друку на посаді редактора "Літературно-наукового вісника", була саме новела "Valse mélancolique".

Ольгу та її героїню Софію поєднує не лише трагічне, нерозділене кохання, але й надзвичайна любов до музики. У сім'ї Ольги Кобилянської дуже любили музику, тому вже у вісім років письменниця, займаючись лише два місяці, змогла освоїти фортепіано й грати мелодії на слух. Письменниця була дуже обдаровано музично.

Серед музичних інструментів, якими вона володіла, можна виокремити фортепіано, дримбу та цитру. Улюбленим композитором Ольги був Фредерик Шопен. Також вона захоплювалася творчістю Моцарта, Мендельсона, Бетховена тощо. Музика мала важливу роль у подальшому творчому розвитку молодої письменниці.

***

Думаємо, тобі буде цікаво подивитися мультики та фільми за творами програми ЗНО! Читай статтю нижче :)

Головні герої: Марта, Ганна, Софія.

Марта - майбутня вчителька.

За характером Марта дуже скромна, лагідна, ніжна, співчутлива, м'яка. Найбільшою радістю для неї є допомогти іншій людині, догодити їй; вона часто відчуває бажання "обійняти цілий світ".

Вона з цікавістю та певним співчуттям вислуховувала "новітні думки", які висловлювала її подруга Ганна, проте не надто їх поділяла: "Я не була ніяким новітнім типом, не мала жодних претензій до титулу "вибраної істоти"..." Марті набагато ближчі традиційні цінності, які її подруга-художниця якраз відкидала: турбота про коханого чоловіка, про власних дітей, про господарство, хоч і необхідність розвиватися духовно, цінувати мистецтво Марта усвідомлювала: "Штука [мистецтво] - то великий чоловік, але я сказала би, що любов - більший". Дуже влучну й глибоку характеристику Марти висловила її подруга Софія:

Прототипом Марти, як можна судити з листа О. Кобилянської до О. Маковея від 6 травня 1898 року, була близька подруга письменниці Ольга Устиянович - добра й любляча товаришка.

Ганна - художниця. "Мала двадцять і кілька років, була знімчена полька і брала своє заняття дуже поважно. Дразлива і химерна, коли малювала, була в щоденнім житті наймилішою людиною". Ганну дуже любили й шанували товаришки по заняттю та професори, називаючи "улюбленицею долі". Ганна мала дуже привабливу зовнішність:

Дівчина мала дуже сильний характер, відрізнялася неабиякою волелюбністю, рішуче відстоювала свої своєрідні погляди на життя, при цьому не зважала на те, чи подобаються ці погляди тим, хто її оточує. Їй притаманна певна зверхність, віра у свою вищість, адже вона належала до "артистів", тобто митців, яких уважала "вибраною горсткою суспільності": "Лише ми одні піддержуємо красу в житті"; "Я - артистка і живу відповідно артистичним законам...".

Ганнуся - феміністка, і в розмовах зі своєю подругою Мартою вона багато разів порушувала тему прав жінок, захищаючи ідею, що жінка не зобов'язана виходити заміж, народжувати дітей, як того вимагають поширені в суспільстві уявлення, а натомість може цілком присвятити себе якийсь вищій діяльності, як-от служінню мистецтву:

Своєрідним є ставлення Ганни до чоловіків:

Вона називає любов "байкою", для неї служіння мистецтву набагато важливіше за щастя в особистому житті: "Заглушити в собі той світ [світ мистецтва], щоб жити лише для одного чоловіка і для самих дітей? Се неможливо..."

Хоч Ганна мала досить складний характер, відрізнялася емоційною неврівноваженістю, вибуховістю, могла згарячу наговорити неприємних речей людям, до яких насправді ставилася добре, у ній все ж здебільшого перемагали доброта й співчуття: "Була незвичайно доброго серця: отут в одній хвилі кидалася, гарячилася й змагалася, а вже в другій - була добра"; "Належала до різних товариств, не жалувала нічого, а визичуваних товаришкам грошей не приймала ніколи назад".

Софія - піаністка. У новелі є досить детальні описи її зовнішності та вбрання:

"Вона держиться просто... гарна і має смутні очі. Але по фризурі [зачісці] можна її вже певно пізнати. Чешеться цілком antique [по-античному] і обвиває голову два рази вузькою чорною оксамиткою, мов діадемою. Взагалі вона з профілю цілком type antique [античний тип]. В неї чоло й ніс творять одну лінію..."; "Я не могла бачити вповні її лице. Бачила лише темне, лагідно лискуче густе волосся, уложене обережно в грубий вузол, і два рази оксамиткою обвиту голову, і потрохи лице з профілю. Профіль був у неї справді чисто класичний. Чоло й ніс творили одну м'яку лінію... Спадисті її рамена надавали їй ціху [риси] якоїсь панськості, певності..." (Марта про Софію, коли побачила її на уроці музичної теорії).

Софії притаманні певна байдужість до свого вбрання, неохайність, про що свідчать такі деталі як напіввідірвані ґудзики на пальті та подерті рукавички:

"Байдужна на все, мов дерево. Наприклад, прошу, що то за тип? Вважаєш, яке в неї білля? Гарне і тонке, мов у графині, а її постіль іще краща. Спить, мов царівна. Коли вмивається, не забуде ніколи насипати кілька крапель найтоншої парфуми до води, але зате її верхня одіж... просто - "товпа"! Цікава я, як довго будуть іще гудзики теліпатися коло її пальта, коли пришиє кусник відорваного від сукні шнура, що наборзі пришпилила шпилькою, і коли позашиває свої рукавички!" ( Ганна про Софію).

Софія - дуже тонка й складна натура, обдарована музикантка. "Вона вічно шукала гармонії. В людях, в їх відчуванні, в їх відносинах до себе і до природи..." Дівчина була скромна, для неї було важливо не обтяжувати тих, хто її оточує, своєю присутністю, не заважати їм. Її переповнювали сильні переживання, проте вона приховувала їх, постійно стримувала себе:

"Була дуже мила в обходженні, легка, ледве замітна собою, але мовчалива і дуже поважна. Усміх на її устах, що появлявся лиш рідко, був немов навіки затемнений смутком". Ганна зробила такий висновок про подругу: "Констатую, що нервова. Лише нервові любуються в таких розривках, коли душа їх переповнена чуттям. Але, мабуть, вона наложила на свої чуття сильну упряж. Завсіди спокійна, як мармур..."

Іноді в словах Софії проривалися надзвичайна пристрасність її натури, екзальтованість:

На долі дівчини позначилося надзвичайно сильне кохання до одного чоловіка, що виявився негідним її: злякався її надто сильних почуттів і втік, зрадив її, одружившись із дочкою багатія. Відтоді в душі Софії щось зламалося, всі свої почуття вона віддавала лише музиці:

Смерть Софії стала наслідком цілої низки ударів долі. Зрада коханого, смерть тяжкохворої матері, одруження дядька та його відмова оплатити омріяне навчання в консерваторії у Відні й нарешті обрив струни на її улюбленому фортепіано - "зворушення, яких зазнала, були засильні і наступали заскоро, одне по другім, щоб їм могла опертися її фізична сила. Побороли її".

Другорядні персонажі: мати та дядько Софії; чоловік, якого Софія кохала; молодий професор - коханий Марти та ін.

***

Зовсім нещодавно у нас вийшла нова стаття за новим твором із програми ЗНО "Камінний хрест" Василя Стефаника". Докладний зміст із картинками та описом персонажів!

Хочеш більше корисних матеріалів для підготовки до ЗНО? Підписуйся на наш канал на Youtube ! Там багатеЗНО цікавого :)

Ольга Кобилянська Меланхолійний вальс Література

Автор допису: Дмитро Заєць

Коментарів опубліковано: 0

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Кобилянська "Valse melancolique": стислий виклад, аналіз твору, характеристика персонажів

# data[].attributes.attachment_link.description
Дмитро Заєць | Листопад, 18, 2019 | Літературне Пропонуємо тобі доторкнутися до творчості гірської орлиці - Ольги Кобилянської. Новела "Valse melancolique" нова у програмі ЗНО, та ми впевнені, що вона тобі сподобається і зачепить найтонші струни твоєї душі... Розповідь ведеться від першої особи. Оповідачка - молода дівчина на ім'я Марта .

# data[].attributes.headline
Ольга Кобилянська

# data[].attributes.subject
Ольга Кобилянська

# data[].attributes.body
ЖИТТЯ І ТВОРЧІСТЬ

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Кобилянська Життя і творчість

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Українська література. Роль образу мелодії вальсу у відтворенні внутрішнього світу героїнь

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Образи жінок-інтелектуалок у новелі О. Кобилянської «Valse melancolique»

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Сергій Пасішний

# data[].attributes.attachment_link.title
Меланхолійний вальс (1990). Оригінальна озвучка

# data[].attributes.headline
Про модернізм загалом та неоромантизм зокрема

# data[].attributes.subject
Про модернізм загалом та неоромантизм зокрема

# data[].attributes.body
З сайту А. Химинець

# data[].attributes.headline
Прочитати твір повністю

# data[].attributes.subject
Прочитати твір повністю

# data[].attributes.body
Ольга Кобилянська - "Valse melancolique" (підзаголовок - "ФРАГМЕНТ". Чому? Сама авторка зазначила, що це фрагмент (шкіц, етюд). Одні дослідники називають його новелою, інші – великим оповіданням або малою повістю. Влучно визначила жанрову належність цього тексту Леся Українка – "музично-пластична поема в прозі". Можливо, Ольга Кобилянська вибрала таке означення (фрагмент) тому, що твір має фрагментарний характер, як і життя Софії. Вона своєю божественною музикою поєднує подруг, відкриває їм таїну гармонії, але, на жаль, "прекрасна утопія" триває недовго. Її руйнує жорстока дійсність. І найтяжчого, смертельного удару завдає Софії).

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Останній Гетьман

# data[].attributes.attachment_link.title
Ольга Кобилянська | Біографія | Цікаві факти |

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Українська література. Життя і творчість Ольги Кобилянської

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Всеукраїнська школа онлайн

# data[].attributes.attachment_link.title
10 клас. Українська література. Український прозовий модернізм