# data[].attributes.body
A Europa les ciutats havien entrat en una fase de decadència després de la crisi de l’Imperi romà. Tanmateix, les ciutats medievals eren petites i les més grans tenien uns 50.000 habitants. El creixement de les ciutats va respondre a diversos motius com per exemple  amb les noves tècniques agrícoles es necessitaven menys camperols i molts van haver d’emigrar a les ciutats per buscar-hi feina.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A Europa les ciutats havien entrat en una fase de decadència després de la crisi de l'Imperi romà. Durant l'alta edat mitjana, la vida urbana es mantindria força reduïda, però a partir del segle XI, i durant el XII, les ciutats van tornar a créixer donant lloc a un renaixement de les ciutats (burgs), amb la creació de noves poblacions, sorgides al costat d'un castell o un monestir, en una cruïlla de camins o en rutes comercials, o al desenvolupament de les ja existents que tornaven a cobrar força.

Tanmateix, les ciutats medievals eren petites i les més grans tenien uns 50.000 habitants. Les més poblades eren París, les ciutats dels Països Baixos (Bruges, Gant...) i les del nord d'Itàlia (Gènova, Florència, Venècia...).

El creixement de les ciutats va respondre a diversos motius. D'una banda, amb les noves tècniques agrícoles es necessitaven menys camperols i molts van haver d'emigrar a les ciutats per buscar-hi feina.

D'altra banda, l'expansió agrària aconseguida fins al segle XIII va permetre que la població augmentés i també que s'obtinguessin més excedents. Això va provocar l'aparició d'artesans especialitzats i l'expansió del comerç. A poc a poc, al costat dels castells dels senyors o junt als monestirs, a les cruïlles dels camins, vora als rius o als ports, es va produir una concentració d'artesans i comerciants que proporcionaven productes manufacturats a canvi de béns agraris.

Per això molts mercaders es van instal·lar a les ciutats, on tenien lloc els mercats. Els camperols dels voltants anaven un cop per setmana a la ciutat a vendre els seus productes i, alhora, hi compraven els que necessitaven. Algunes ciutats van arribar a ser centres de comerç regional i fins tot internacional molt importants.

A més, Les ciutats oferien condicions de vida millors, perquè no estaven sota el control dels senyors feudals i tots els seus habitants eren lliures. Cada ciutat tenia el seu propi govern, l'ajuntament, que dirigia un alcalde. Molts camperols també van emigrar a les ciutats per fugir de la servitud i ser més lliures.

Així, es va donar el sorgiment de la vida urbana a l'edat mitjana, una de les característiques del qual va ser la repoblació de les antigues ciutats creades a l'època del domini romà. Aquests nuclis de població, que ja no es dedicaven a les tasques agràries, sinó que en realitzaven unes altres de complementàries, van ser denominats burgs i els seus habitants burgesos.

Els nous habitants dels burgs constitueixen un nou estament social: la burgesia, especialitzada en el comerç o l'artesania, la riquesa de la qual no era la terra, sinó les monedes o la plata. Sorgia, doncs, l'associació comunal -consell o comunitat- i, amb això, la burgesia adquiria personalitat jurídica i esdevindria una força social, futur germen de dissolució de l'ordre feudal.

Si bé a l'habitant de les ciutats s'anomenava burgès, entre ells hi havia grans diferències: alguns eren molt rics, per exemple els propietaris dels tallers artesans més grans i els mercaders principals. Aquests grups controlaven el govern de la ciutat; però, la majoria de la població estava formada per artesans i botiguers modestos, i per persones dedicades al servei domèstic en les cases dels més rics. Per sota d'ells hi havia els pobres i els marginats, que no tenien feina i mendicaven o fins i tot delinquien per sobreviure.

Cal tenir en compte que a les ciutats de l'Europa medieval la major part de la població era cristiana. Però també hi havia grups de jueus que vivien en barris separats, les jueries o calls. Als regnes cristians de la península Ibèrica també hi havia la població musulmana, que vivia en uns barris anomenats moreries.

Etiquetes: Ciutats medievals, Desenvolupament agrari i aparició de les ciutats medievals, Història Medieval

# data[].attributes.attachment_link.title
El desenvolupament urbà a l'edat mitjana

# data[].attributes.attachment_link.description
A Europa les ciutats havien entrat en una fase de decadència després de la crisi de l'Imperi romà.

# data[].attributes.body
Les parts mes importants eren els rius i els mars importants que era on la majoria de persones vivien.

# data[].attributes.body
La pesta negra va ser una epidèmia devastadora, que va devastar Europa i Àsia a el segle XIV i es calcula que va provocar la mort d'aproximadament un terç de la població europea.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
La pesta negra -també coneguda com a Mort Negra- va ser una epidèmia de pesta, que va devastar Europa i Àsia a mitjans del segle XIV i es calcula que va provocar la mort d'aproximadament un terç de la població europea.

La pesta és una malaltia epidèmica causada pel bacil de Yersin-Kitasolo (Pasteurella pestis), que va poder ser aïllat el 1894, a Hong Kong, durant una epidèmia, pel microbiòleg suís Yersin.

Després d'un període d'incubació silenciosa, la malaltia es manifesta produint una febre elevada, acompanyada de calfreds, nàusees, set i sensació d'esgotament i d'angoixa. Després d'aquest inici, que es produeix de manera brusca, la malaltia no segueix un quadre clínic idèntic, sinó que es presenta sota tres formes inconfusibles.

La primera, i més clàssica, és la bubònica. A l'engonal, les aixelles o el coll apareix el bubó, un bony dolorós i molt evident format en un gangli. Existeix tota una iconografia que representa els empestats amb grans tumors de la mida d'un ou en la part superior de la cama, porta d'entrada més habitual de la infecció. Aquesta forma bubònica és la més habitual i coneguda, a causa de l'afinitat del bacil pel sistema limfàtic.

La segona forma, la pulmonar, és de simptomatologia més reduïda. Testimonia una infecció directa de l'aparell respiratori per la inhalació de partícules amb el bacil. Es manifesta també sobtadament, acompanyant-se de febres altes, ofec, tos i esputs sangonosos.

Finalment, la forma septicèmica es produeix per la disseminació del bacil des dels bubons ganglionars o bé el pulmó. Un cop instaurada aquesta septicèmia (la més funesta de les formes clíniques) és irreversible i acaba sempre amb la mort del pacient. De forma extraordinària, a l'inici de les epidèmies, pot presentar-se sense antecedents bubònics o pneumònics, afectant sobretot els lactants joves.

Durant la septicèmia s'observen hemorràgies cutànies per tot el cos amb gran plaques d'extravasació, que, pel seu color negre blavós, contribueixen al coneixement de la malaltia com a pesta negra o mort negra.

Però, tot i la seva extraordinària simptomatologia, potser allò que més sorprèn de la pesta és el seu mecanisme de transmissió tan complicat. La pesta pertany al grup de les zoonosis transmissibles, processos morbosos susceptibles d'afectar els animals i l'home.

En aquest sentit, la pesta és una malaltia dels rosegadors que, només d'una forma secundària, pot afectar l'home. En els territoris poblats, els rosegadors domèstics són els que s'infecten amb més facilitat, i al davant de tots ells la rata, en les seves dues varietats: gris o de claveguera (Rattus norvergicus) i negra o de les llars (Rattus rattus). No és estrany observar, en èpoques de pesta, que també els ratolins pateixen el mal.

La infecció de l'home es produeix per mitjà de la intervenció de la puça de la rata (habitualment la Xenopsylla cheopis), peça fonamental en la cadena de transmissió. Efectivament, la puça pica la rata que pateix la pesta, i xucla sang amb bacils. Aquests, dins l'insecte, es multipliquen de forma espectacular i obstrueixen una petita bossa (proventricle) situada sobre el seu esòfag. Aquesta ocupació impedeix que el paràsit es pugui alimentar. Aleshores, la puça pica un cop i un altre per saciar la seva fam. Però, com que no pot ingerir sang, regurgita i inocula els gèrmens del seu tub digestiu que es troben en un cultiu pràcticament pur.

Si l'home pateix la picada, el bacil passa al seu curs sanguini i, en acantonar-se en els ganglis limfàtics, es forma el bubó. Quan la infecció és massiva sobrevindrà la septicèmia. Un cop instaurada l'epidèmia, altres paràsits propis de l'home, com la puça o els polls, poden col·laborar en la transmissió entre éssers humans.

Calen, d'altra banda, determinades circumstàncies climàtiques especials perquè la cadena entre rata-puça-home es pugui articular, perquè la rata només pot viure en una temperatura compresa entre els 15 i 20 graus i, sobretot, li cal una humitat del 90 al 95%. Això explica la presència de la pesta durant l'estació càlida i després de pluges abundoses, com ja havien observat els tractadistes medievals i renaixentistes.

Contràriament, les formes pulmonars de la pesta, que es transmeten d'home a home, sorgeixen habitualment en els mesos freds.

A l'edat mitjana es pensaven que aquesta malaltia la portaven els gats i van començar a exterminar-los. La cosa va anar a pitjor perquè els gats es menjaven les rates, i en matar els gats, el nombre de rates augmentava i també el nombre d'afectats per la malaltia. La majoria d'investigadors atribueixen la Pesta Negra a un brot de la forma bubònica de la malaltia, si bé en l'actualitat, alguns experts qüestionen el mode de transmissió de l'epidèmia. Així doncs, tot i que originàriament el brot de pesta correspondria a la varietat bubònica, a mesura que aquesta es va propagar va donar lloc a l'aparició de les altres variants.

Durant els primers dies, i coincidint amb el període d'incubació de la malaltia, la persona infectada no presentava cap simptomatologia. Passats uns dies, però, la malura es manifestava amb tota la seva virulència i la majoria de les víctimes morien en el termini de quatre a set dies.

Etiquetes: Catalunya medieval, Crisi de la baixa edat mitjana, Història Medieval, Pesta negra

# data[].attributes.attachment_link.description
La pesta negra -també coneguda com a Mort Negra- va ser una epidèmia de pesta, que va devastar Europa i Àsia a mitjans del segle XIV i es calcula que va provocar la mort d'aproximadament un terç de la població europea.

# data[].attributes.body
Portaven el pal per anar donat cops a la gent que s' apropés perquè volien mantenir la distància.

# data[].attributes.body
Portaven aquesta màscara per no propagar el virus i al final de la mascareta es ficaven fulles medicinals.

# data[].attributes.body
La pesta negra també coneguda com a pesta bubònica s'emporta a més de la meitat de tota Europa amb un 60% que possiblement s'originà el 1346 al nord de la Xina i, a través de Síria, s'estengué successivament per Anatòlia i Tràcia fins a arribar a Grècia, Egipte i els Balcans. Segons estudis moderns, la Pesta Negra matà com a mínim un terç de la població del continent, és a dir, gairebé 20 milions de persones.

# data[].attributes.body
A la ciutat vivien grups com per exemple: nobles, eclesiàstics i gent humil a l'alta burgesia comeciants i banquers