# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Keskiviikkona 18.10.2017 juhlitaan Satupäivää. Pointin kirjastokin osallistuu tähän usealla eri tapahtumalla. Keskiviikkoiltana klo 18 on nukketeatterisatutuokio, johon lapset voivat halutessaan osallistua. Torstaina 19.10. on satutuokio klo 9.30 - 10 kirjaston satuhuoneessa ja järjestämme myös satuaiheisen kirjanäyttelyn.

Mutta mitä sadut oikein ovatkaan? Yhteisesti hyväksyttyä määritelmää sadulle ei ole olemassa, esimerkiksi eri määritelmissä sadun pituus vaihtelee. Ehkä yleisin yksittäinen tunnusmerkki liittyy arkitodellisuuden rajojen ylittämiseen tavalla tai toisella, kuten vaikka ihmisen ja eläimen välisellä keskustelulla. Yleensä satuihin liitetään myös jonkinlainen elämän opetus tai - viisaus. Nykyään saduilla nähdään olevan paljon hyötyjä etenkin lasten kehitykselle. Satujen avulla lapsi voi oppia käsittelemään konflikteja, vaaratilanteita tai negatiivisia tunteita. Sadut myös edistävät lapsen kielellistä kehitystä.
Saduilla on pitkä historia takanaan. Muinaisesta Egyptistä on löydetty satutekstejä, jotka ovat melkein neljä tuhatta vuotta vanhoja. Ensimmäinen Tuhkimoksi tunnistettava hahmo esiintyy kiinalaisessa sadussa 800-luvulta jaa. Onkin oletettavaa, että satuja on kerrottu suurimman osan ihmiskunnan olemassa olon ajan. Voidaan perustellusti sanoa satujen olevan maailman yleisin, tunnetuin ja vanhin kirjallisuuden muoto.
Alun perin sadut eivät olleet lapsille tarkoitettuja vaan kaikille, niin aikuisille kuin lapsillekin. Tästä syystä kaikkein vanhimmat sadut voivat olla nykyajan näkökulmasta katsoen hyvin raakoja. Nämä olivat yleensä kuitenkin tarkoitettu varoitukseksi, pelotteeksi tai esimerkiksi sopimattomasta käytöksestä. Satuja onkin aina muokattu kunkin aikakauden ja paikan tarpeisiin sopiviksi.
Satuja on tutkittu ja kerätty 1800-luvun alun Grimmin veljesten ajoista lähtien. Satuja on luokiteltu (Suomalaisen Kirjallisuuden Seura tunnistaa yhdeksän eri päätyyppiä), niiden alkuperää, hahmoja ja kehitystä on analysoitu (esim. yllämainittu Tuhkimo-sadun varhainen versio) sekä tarinoiden psykologista puolta tutkittu (esim. Bruno Bettelheim: Satujen lumous, merkitys ja arvo 1975). Suomalaisilla on ollut tässä tutkimuksessa merkittävä osa. Antti Aarne oli 1800-luvun lopun ja 1900-luvun alun merkittävimpiä satujen tutkijoita maailmassa.
Monet tarinoista, joita me nykyään ajattelemme satuina, perustuvat kansansatuihin. Juuri näitä Grimmin veljekset keräsivät ja julkaisivat. Kansansatuja ei yleensä kuittenkaan koskaan julkaistu sellaisenaan vaan tarinasta muutettiin jotain sopimaan kyseiseen aikaan. Jo Renessanssiaikana tosin jotkut yksilöt ryhtyivät keksimään omia satuja. Näitä kutsutaan taidesaduiksi ja tämä tradition on jatkunut näihin päiviin saakka.
Iloista ja mielenkiintoista satutuokiota niin lapsille kuin aikuisillekin!

Lisätietoa Satupäivästä www.satupaiva.fi

Tommi Vainikainen

# data[].attributes.attachment_link.description
Keskiviikkona 18.10.2017 juhlitaan Satupäivää. Pointin kirjastokin osallistuu tähän usealla eri tapahtumalla. Keskiviikkoiltana klo 18 on nukketeatterisatutuokio, johon lapset voivat halutessaan osallistua. Torstaina 19.10. on satutuokio klo 9.30 - 10 kirjaston satuhuoneessa ja järjestämme myös satuaiheisen kirjanäyttelyn. Mutta mitä sadut oikein ovatkaan? Yhteisesti hyväksyttyä määritelmää sadulle ei ole olemassa, esimerkiksi eri määritelmissä sadun pituus vaihtelee.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Vanhempi saattaa kavahtaa väkivaltaa lasta enemmän. - Lapsen maailmassa paha saa palkkansa -ajattelu jyllää, kirjallisuudentutkija Päivi Heikkilä-Halttunen sanoo.

Pasilan kirjaston tiskiltä myydään ei-oota. Lastenosaston hyllyltä ei nykypäivänä löydy kirjoja, joissa lasta kuritettaisiin. Pienen etsimisen jälkeen varastosta kuitenkin tärppää. Beatrix Potterin piirros lastaan piiskaavasta pupusta pysäyttää. Rankempaakin kuvitusta löytyy. Jörö-Jukan tarinoissa peukaloa imevältä Jaakko-pojalta leikataan rangaistukseksi sormet irti. Jörö-Jukka on 1800-luvulta, Potter viime vuosisadan alkupuolelta.

- Lastenkirjat heijastavat aina aikaansa. Kuritukseen liittyvä kuvasto on kadonnut, kun kasvatusasenteet ovat muuttuneet, sanoo lastenkirjallisuuden tutkija Päivi Heikkilä-Halttunen.

Lastenkirjat eivät välttämättä heijasta juuri julkaisuajankohtanaan vallinneita arvoja.

- Astrid Lindgrenin Vaahteramäen Eemeli -kirjat näkivät päivänvalon 1960-luvulla, mutta ne pohjautuvat paljon kirjailijan omaan lapsuuteen. Eemelin elämänpiiri ja siihen liittyvä kuritus ovat peräisin 1900-luvun alkupuolelta.

Uudemmissa lastenkirjoissa pahoinpitelyä esittäviä kuvia löytyy lähinnä brittiläisen Roal Dahlin teoksista. Heikkilä-Halttusen mukaan Dahlin kuvasto on linjassa teosten kuvaaman maailman kanssa.

- Dahlin kirjoissa kaikki on liioiteltua, tunteet ja hahmot. Kuritus menee ikään kuin makaaberin huumorin piikkiin. Lapsen tunnekehyksessä julma kuritus on helpompi ymmärtää, kun kaikki muukin Dahlin kirjoissa on niin ylivedettyä.

Kasvatuksesta viihteeksi

Heikkilä-Halttunen on lukenut omille lapsilleen kaikenlaisia lastenkirjoja, myös julmaa Jörö-Jukkaa. Kirjassa kolttosia tekevät lapset kokevat kovan kohtalon. Tulitikuilla leikkivä tyttö palaa poroksi ja koiraa härnäävä poika joutuu koiran raatelemaksi.

- Täytyy muistaa, että lapsen oikeustajuun kohtuuttomat seuraamukset sopivat. Paha saa palkkansa -ajattelu jyllää, vaikka pahantekijä olisikin lapsi, tutkija sanoo.

Lastenkirjallisuuden vapaana tutkijana ja kriitikkona työskentelevän Heikkilä-Halttusen mielestä lapsen kasvattaminen ei ole enää pitkään aikaan ollut lastenkirjallisuuden keskeisenä tavoitteena. Hän on havainnut, että monet viime vuosina ilmestyneet lastenkirjat kasvattavat nykyisin jopa ensi sijassa aikuista. Aikuinen huomaa lastenkirjaa ääneen lapselle lukiessaan omat ajatuspiintymänsä, havahtuu ymmärtämään lapsen ja aikuisen maailmojen erilleen ajautumisen tai vaikka tolkuttoman kiireen seuraukset omassa arjessaan.

- Kasvattavan agendan peittelemätön tarjoaminen nykylapselle on mielestäni lähinnä lapsen oman ymmärryksen aliarvioimista! Vielä sata vuotta sitten lastenkirjan tärkein tehtävä oli kasvattaa lapsia. Nykyään moni hyvä lastenkirja kasvattaa ja havahduttaa aikuista, Heikkilä-Halttunen sanoo.

Mika Waltarin riimittelemissä ja Asmo Alhon piirtämissä Kieku ja Kaiku -sarjakuvissa ei vitsaa säästelty. 1930-luvulla päinvalon nähneessä sarjakuvassa korostettiin opettavaiseen tyyliin hyviä käytöstapoja. Kuva on peräisin Otavan julkaisemasta Kieku ja Kaiku ja Possu Tulevat taas -kirjasta (2007).
Roald Dahlin (1916-1990) saduissa musta huumori kukkii. Matilda-lastenkirjassa luokkaa terrorisoi neiti Trunchbull-niminen rehtori, joka on kuvassa ottanut käsittelyyn kiltin Rupert-pojan. Quentin Blaken piirtämä kuva on peräisin WSOY:n julkaisemasta Matilda-kirjasta (2000)
Englantilainen lastenkirjailija ja kuvittaja Beatrix Potter (1866-1943) tunnetaan inhimillisistä eläinhahmoistaan. Kuvassa Penna Pupun isä antaa huutia pojalleen, joka eksyi Petteri-serkkunsa kanssa kissan kynsiin. Kuva peräisin Otavan julkaisemasta Petteri Kaniinin satumaailma -kirjasta (1998).
Astrid Lindgrenin (1907-2002) luoma Vaahteramäen Eemeli on vilkas pellavapäinen poika, joka joutuu monesti kahnauksiin aikuisten kanssa. Yleensä Eemeli passitetaan verstashuoneeseen miettimään kolttosiaan, mutta tällä kertaa Eemelin isä ottaa poikaa niskavilloista kiinni. Björn Bergin kuva on peräisin WSOY:n julkaisemasta Eemelin kootut metkut -kirjasta (1985).
Aku Ankan luonnetta ei tarvitse suomalaiselle lukijalle selittää. Lyhytpinnaisen kasvattajan on nähty jahtaavan veljenpoikiaan monesti vitsa kädessä etenkin vanhemmissa tarinoissa.Varsinaista lasten kurittamista ei Aku Ankka -sarjakuvissa kuitenkaan ole esitetty. Carl Barksin piirtämä kuva on peräisin SanomaMagazinesin julkaisemasta Kolme rohkeaa miestä -kirjasta (2007).
Saksalainen kirjailija ja piirtäjä Wilhelm Busch (1832-1908) tunnetaan parhaiten hänen luomistaan Maks ja Morits pojanviikareista. Kuvassa Lippi ja Lappi -nimiset hahmot saavat piiskaa opettajalta virnisteltyään kansankynttilän neuvoilla. Tarina julkaistiin alunperin 1882. Kuva peräisin Otavan julkaisemasta Maks ja Morits ja muita kertomuksia -kirjasta (1989).
Saksalaisen lääkärin Heinrich Hoffmanin (1809-1894) julkaisema Jörö-Jukka lienee yksi 1800-luvun tunnetuimmista lasten kuvakirjoista. Opettavaiset tarinat ovat usein varsin brutaaleja. Näissä kuvissa Jaakko-pojalta leikataan sormet irti rangaistukseksi peukalon imemisestä. Kuvat peräisin Gummeruksen julkaisemasta Jörö-Jukka eli iloisia juttuja ja hullunkurisia kuvia -kirjasta (2001).
Wilhelm Buschin kuvakertomus Maks ja Morits ilmestyi saksaksi vuonna 1865. Suomeksi ilkikuristen poikien seikkailuista päästiin nauttimaan vuonna 1918. Tässä kolmen kuvan sarjassa pojat ovat menneet tahallaan rikkomaan myllärin viljasäkit - rangaistukseksi mylläri paiskaa pojat myllyn syövereihin. Kuvat peräisin Otavan julkaisemasta Maks ja Morits ja muita kertomuksia -kirjasta (1989).

Edit: juttua on muutettu 27.1.
Korjauksen jälkeen kohta kuuluu: Lastenkirjallisuuden vapaana tutkijana ja kriitikkona työskentelevän Heikkilä-Halttusen mielestä lapsen kasvattaminen ei ole enää pitkään aikaan ollut lastenkirjallisuuden keskeisenä tavoitteena. Hän on havainnut, että monet viime vuosina ilmestyneet lastenkirjat kasvattavat nykyisin jopa ensi sijassa aikuista. Aikuinen huomaa lastenkirjaa ääneen lapselle lukiessaan omat ajatuspiintymänsä, havahtuu ymmärtämään lapsen ja aikuisen maailmojen erilleen ajautumisen tai vaikka tolkuttoman kiireen seuraukset omassa arjessaan.

- Kasvattavan agendan peittelemätön tarjoaminen nykylapselle on mielestäni lähinnä lapsen oman ymmärryksen aliarvioimista! Vielä sata vuotta sitten lastenkirjan tärkein tehtävä oli kasvattaa lapsia. Nykyään moni hyvä lastenkirja kasvattaa ja havahduttaa aikuista, Heikkilä-Halttunen sanoo.

# data[].attributes.attachment_link.title
Eeeemeliii! - näin vekaroita kuritetaan vanhoissa lastenkirjoissa

# data[].attributes.attachment_link.description
Vanhempi saattaa kavahtaa väkivaltaa lasta enemmän. - Lapsen maailmassa paha saa palkkansa -ajattelu jyllää, kirjallisuudentutkija Päivi Heikkilä-Halttunen sanoo. Pasilan kirjaston tiskiltä myydään ei-oota. Lastenosaston hyllyltä ei nykypäivänä löydy kirjoja, joissa lasta kuritettaisiin. Pienen etsimisen jälkeen varastosta kuitenkin tärppää. Beatrix Potterin piirros lastaan piiskaavasta pupusta pysäyttää. Rankempaakin kuvitusta löytyy.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jokainen lastenkirja on aikansa peili ja suodattaa näin aikaansa sopivia kasvatusihainteita, moraalista eetosta ja yhteiskunnallista ajankuvaa. Sota-aikana lapsille ujutettiin kirjojen kautta taistelutahtoa, kun taas radikaalin Peppi Pitkätossun maailmankuva on nykyvalossa jopa rasistinen. KulttuuriCocktail selvitti, millaisia ideologisia arvoja lapsille on kirjojen avulla tarjoiltu sadan vuoden aikana.

1900-luvun alku: Satujen topeliaaninen aika opetti nöyryyttä

Suomalaiset sadut ottivat vaikutteita muun muassa Grimmin veljeksiltä, H.C. Andersenilta ja Topeliukselta. Kantavia teemoja olivat köyhyys ja rikkaus, rohkeus ja pelkuruus. Aineksia otettiin kansansaduista, Raamatusta ja Kalevalasta. Satua pidettiin sopivampana lukemisena lapselle kuin fantasiakirjallisuutta.

Kirjoissa ei kaihdettu käsitellä vaikeita aiheita, kuten lapsen kuolemaa, olihan lapsikuolleisuus tuohon aikaan yleistä. Esimerkiksi Lilli Porthanin Keltaisen talon tarinassa Olavi-pojan surua pikkusiskon kuolemasta helpottavat enkelilapset.

Varhaiset kuvakirjat olivat konservatiivisia. Niitä leimasivat kliseet vanhasta hyvästä ajasta eikä uudet keksinnöt, kuten rautatiet ja höyrylaivat juurikaan näkyneet.

1920- ja 1930-luku: Kiljusten herrasväki parodioi yhteiskuntaa

Jalmari Finnen Kiljusten herrasväki laajensi sadun kenttää. Ne karnevalisoivat perinteisen vanhemmuuden ja yhteiskunnan vakiintuneet instituutiot. Kiljusten päähenkilö oli vallaton lapsihahmo, jonka kohellukseen osallistui koko perhe. Kiljusten herrasväki oli ensimmäinen pitkä lastenkirjasarja.

Uutta oli Finnen yhteiskuntasatiirinen ote, joka salli uudenlaisen kurittomuuden instituutioita kohtaan. Toinen suomalaisen sadun uudistajista oli Anni Swan, jonka saduissa keskeisellä sijalla oli ihmisen ja luonnon suhde.

1940-luku: Ryssittelyä ja sotaa ihannoivia asenteita

Satukirjojen topeliaaninen perinne hylättiin sotavuosina. Samalla sota ja siitä selviäminen tarjosivat uusia samaistumisen kohteita. Lapset ja nuoret kokivat ilmahälytykset, pommitukset ja piiritykset, ja kohtasivat raunioituneet kodit. Lasten ja nuorten kirjat sisälsivät propagandaa: niissä esiintyi pikkulottia ja -sotilaita, jotka tekivät rintamilla sankaritekoja.

Hän kaatuisi, ainakin haavoittuisi. Se tapahtuisi isänmaan puolesta - hän näki vapaudenristin omassa kuolinilmoituksessaan ja tunsi, että isä ja äiti olisivat ylpeitä hänestä. ― Kaarlo Nuorlava: Taistelulähetti-seikkailukertomus (1941) s. 78.

Poikakirjoissa venäläisiä ryssiteltiin ajan hengen mukaisesti. Varsinkin poikien kirjoissa korostettiin urheutta ja uhrivalmiutta isänmaan puolesta. Kaarlo Nuorvalan Taistelulähetti-kirja kertoi rintamalle haluavasta upseerinpojasta Matista. Jalo Wainion (1894-1972) teoksissa ihannoitiin avoimesti sodan sankaruutta ja suhtauduttiin taisteluihin kuin ampumiseen kotipitäjän suojeluskunnan ampumaradalla.

Monen sota-ajan lastenkirjailijan ura jäi lyhyeksi. Myöhempinä vuosikymmeninä realistiset ja pasifistiset näkökulmat syrjäyttivät sotaa ihannoivat asenteet.

1950-ja 1960-luku: Irti holhoavasta otteesta

Lastenkirjallisuuden tutkijan Päivi Heikkilä-Halttusen mukaan sodan jälkeen lastenkirjallisuus haluttiin uudistaa valoisammaksi. Samoin lastenkirjallisuudelle ominainen holhoava ote väheni.

Heti sotavuosien jälkeen ilmestynyt Yrjö Kokon Pessi ja Illusia herätti uudella tavalla henkiin saturomaanin. Kirsi Kunnaksen Tiitiäisen satupuu (1956) edusti kokeilevaa, runollista lastenkirjallisuutta.

Astrid Lindgrenin vuonna 1945 luoma Peppi Pitkätossu iski otolliseen maaperään. Peppi oli radikaali ja uhkamas tyttö, joka on herättänyt Ruotsissa keskustelua siitä, sopiiko yksin pärjäävä ja aikuisten auktoriteetin kyseenalaistava tyttö roolimalliksi lapsille.

Nykyään Peppi-kirjoja on kritisoitu rasismista ja valkoisen maailmankuvan levittämisestä. Uusimmissa suomennoksissa Pepin isä on esimerkiksi muutettu "neekerikuninkaasta" "hottentottien kuninkaaksi".

1970-luku: Ongelmalähtöisyys osaksi lastenkirjoja

70-luvulla ympäröivästä maailmasta piti kertoa totuudenmukaisesti, myös negatiiviset asiat huomioiden. Hahmot realisoituvat, kun tavalliset lapset satukirjojen kokijoina syrjäyttivät noidat, möröt ja prinsessat. Television vaikutuksesta vuoropuhelua sisältävät sadut yleistyivät.

Uudenlainen huoli ympäristöstä heijastui lastenkirjoihin. Esimerkiksi Inari ja Leena Krohnin Vihreä vallankumous -kirjassa (1970) lapset järjestäjät mielenosoituksen, jossa he kamppailevat kaupungin puiston pelastamisesta. Yksi hurjimmista tulevaisuudenvisioista on Marja-Liisa Puputin kirjassa Tinttamarin matka aurinkoon. Tinttamari ei saastumisen ja teollistumisen vuoksi ole koskaan nähnyt aurinkoa.

Kiinnostavaa oli, että lapsi oli ratkaisijan roolissa, varsin isoissa saappaissa. Lasten johdattaminen näin kriittiseen ajatteluun liittyi ajanjaksolle leimalliseen vasemmistolaisuuteen.

70-luvun lopulla ilmestuneet Uppo-Nalle -kirjat veivät seuraavan vuosikymmenen teemoihin kuvatessaan aikuisten ja lasten yhdessäoloa ja yleisinhimillisiä tunteita.

1980- ja 90-luku: Elämykselliset ja maltilliset sadut tulevat

Kiinnostus lapsen psykologiseen kehitykseen sekä lapsen ja vanhempien vuorovaikutukseen lisääntyi 80-luvulla. 70-lukulainen ongelmakeskeisyys väistyi ja tilalle tuli maltillinen, eläytyvä ja elämäniloa korostava lastenkirjallisuus.

Mauri Kunnaksen kuvakirjat nostivat esille uudestaan historian, perinteet ja myytit - nyt modernisoituna vitsikkäiden eläinhahmojen avulla.

80-luvulla myös feministiset arvot nousivat esiin lastenkirjoissa. Esimerkiksi Kaarina Helakisan satukirjassa Kuninkaantyttären siivet (1982) prinsessalle kasvaa siivet eikä hän jää odottamaan kosijaa tai vanhempien hänelle suunnittelemaa elämää. Minttu-kirjasarjassa puolestaan kuvattiin muun muassa äidin ja tyttären ristiriitatilanteita.

Vaikka Tove Jansson julkaisi ensimmäiset muumikirjat jo sotavuosina, muumit vakiinnuttivat nykyisen asemansa lastenkirjallisuudessa vasta 90-luvulla. Suomalaiset eivät muumien ilmestyessä olleet tottuneet vielä fantasiakirjallisuuteen.

2000-luku: Moralismi palaa lastenkirjoihin

Aikuisten avioero, uusperheet, adoptiolapset ja maahanmuuttajat ovat ilmaantuneet lastenkirjallisuuden teemoiksi 2000-luvulla. Esimerkiksi Riina Katajavuoren Meidän pihan perhesoppa, käsittelee hedelmöitysasioita.

Tittamari Marttisen ja Aiju Salmisen Ikioma perheeni -kirja on esimerkki sukupuolineutraalista satukirjasta. Sen päähenkilön, Kuun, sukupuoli jää lukijan päätettäväksi. Kuulla on kaksi äitiä ja ystävä Kim, jolla on kaksi isää. Kuu on saanut alkunsa äitiin ruiskutetuista vauvansiemenistä.

Keskustelu sukupuolineutraaleista arvoista ei kuitenkaan ole ollut Suomessa yhtä kuumaa kuin Ruotsissa, jossa sillä on tehty politiikkaa.

"Ruotsissa poliittista korrektiutta vaaditaan hyvinkin pienten lasten kirjoilta samalla kuin pohditaan, kasvaako lapsi kieroon, jos käsitellään vain perinteisiä perhemalleja. Joskus tuntuu, että softataanko sisältöä liikaa", lastenkirjallisuuden tutkija Päivi Heikkilä-Halttunen sanoo.

Heikkilä-Halttusen mukaan "hipsterivanhemmista" on tullut silti Suomessakin kustantamoja kiinnostava ryhmä, joille mietitään täsmäsisältöjä ja tiettyjä väriskaaloja. Nämä vanhemmat ovat tietoisia kasvatusagendasta ja ostavat paljon lastenkirjoja.

Ruotsalaiset lastenkirjakuvittajat ovat valittaneet, että kustantajat vaativat kirjoilta nuhteettomuutta. Esimerkiksi on nostettu se, että nykyään hyljettäkään ei voi kuvittaa lastenkirjaan ilman pelastusliivejä. Kieltämättä tuntuu hämmentävältä lukea 70-luvun Mikko Mallikasta, jonka yksinhuoltajaisä polttelee piippua.

"Nykyaikana Vaahtenranmäen Eemeli ja Peppi olisivat kaltoin kohdeltuja lapsia, jotka tulisi ottaa huostaan. Molemmat luokiteltaisiin sairastavan adhd-häiriötä", Heikkilä-Halttunen sanoo.

Uusmoralismin syyksi on esitetty sitä, että aikuiset ovat stressaantuneita eivätkä halua pohtia heidän oman ajattelumaailmansa haastavia vaikeita asioita iltasadun äärellä.

Aika ajoin Suomessakin on noussut palautetta siitä, mitä lapsille on soveliasta esittää. Kun Pikku Kakkosen piirretyssä metsästäjä uhkasi kettua aseella, vanhemmat moittivat kohtausta epäsopivaksi satuun.

Joistain kirjastoista on vaadittu poistettavaksi Miinalan Veikon Nyrkkeilykoulua (2008), joka käsittelee väkivallan kulttuuria nyrkkeilyn avulla. Hämmennystä on herättänyt myös klassikoksi nousseen Zdeněk Milerin Myyrä-satukirja. Yhdessä kirjassa jänis saa rukkaset kosinnasta ja hautoo mielen synkimmissä syövereissä, että pitäisikö napata pala kärpässientä.

Toisaalta kuitenkin suurin osa lastenkirjoista on konservatiivista ja aikuisten ehdoilla kirjoitettua. Esimerkiksi Katri Kirkkopellon ja Mervi Wäreen Oona ja Eetu -kuvakirjassa (2011) leikki-ikäiset sisarukset kohtaavat aluksi sopeutumisongelmia siirtyessään kotihoidosta päivähoitoon. Ongelmat kuitenkin voitetaan ja vanhempi pääsee työelämään. Toisin päin kuvakirjaa ei Päivi Heikkilä-Halttusen mukaan tehtäisi.
Lastenkirjailijat tienaavat parhaiten lainauskorvauksilla
Lähteet:
Lastenkirjallisuusinstituutin verkkosivusto sota-ajan lasten ja nuorten kirjallisuudesta Päivi Heikkilä-Halttunen puhuu lasten ja nuortenkirjojen ikärajoista Lukuinto-hankkeen mediapäivillä 18.4.2013.
Simopekka Virkkula/ Aamulehti: Nössöys ahdistaa ruotsalaisia lastenkirjailijoita. 3.2.2013

Päivi Heikkilä- Halttunen: Minttu, Jason ja Peikonhäntä (2010)

Outi Ojala: Han, hon vai hen? Uudet ruotsalaiset kuvakirjat horjuttavat heteronormatiivisuutta Lastenkirjainstituutin Onnimanni-lehti. (2010)

Liisa Huhtala ym. Pieni suuri maailma. Suomalaisen lasten - ja nuortenkirjallisuuden historia (2003)

20:48 Tekstiä korjattu. Tiitiäisen satupuu ilmeistui 1956, eli 1953. Ikioma perheeni -kirjan toinen tekijöistä on Tittamari Marttinen.

# data[].attributes.attachment_link.title
Lastenkirjat syöttävät lapsille aikansa ideologiaa - sotapropagandasta sukupuolineutraaleihin satuihin ja kakkajuttuihin

# data[].attributes.attachment_link.description
Jokainen lastenkirja on aikansa peili ja suodattaa näin aikaansa sopivia kasvatusihainteita, moraalista eetosta ja yhteiskunnallista ajankuvaa. Sota-aikana lapsille ujutettiin kirjojen kautta taistelutahtoa, kun taas radikaalin Peppi Pitkätossun maailmankuva on nykyvalossa jopa rasistinen. KulttuuriCocktail selvitti, millaisia ideologisia arvoja lapsille on kirjojen avulla tarjoiltu sadan vuoden aikana. Suomalaiset sadut ottivat vaikutteita muun muassa Grimmin veljeksiltä, H.C.

# data[].attributes.body
Tavoitteenasi on ilmaista itseäsi luovasti kirjoittamalla ja hyödyntää siinä kuvitteellisia tekstejä.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jos joku kiusaa, ole hiljaa ja hymyile! Älä ole utelias! On ihan ok uhkailla ja käyttää väkivaltaa, jos niiden avulla voi rikastua! Väkivaltainen mies muuttuu hyväksi, kunhan vain tarpeeksi jaksat rakastaa! Näillä elämänohjeilla elät elämäsi onnellisena loppuun saakka, mikäli vanhoihin satuihin on uskomista.

Punahilkka, Tuhkimo, Ruusunen, Saapasjalkakissa sekä Kaunotar ja hirviö kumppaneineen kuuluvat lapsuuden puhtoiseen maailmaan. Ne ovat tarinoita, joita on luettu ja kuunneltu iltasatuina satojen vuosien ajan. On aika havahtua huomaamaan, millaisia opetuksia viattomilta näyttävien rivien väliin kätkeytyy.

Nainen, ole hiljaa ja kärsi

Tyttö parka kesti kaiken kärsivällisenä eikä uskaltanut edes valittaa isälleen. Ensimmäisen oppitunnin antaa Tuhkimo. Tuhkimo on kuin painajaismaisen nurinkurinmaan käytösopas koulu- tai työpaikkakiusatuille. Jos joku kohtelee sinua kuin roskaa, on parasta vain hymyillä, tehdä kaikki mitä pyydetään ja pitää turpansa kiinni. Lopussa sinut palkitaan hyvästä käytöksestäsi ja kärsimyksistäsi.

Ranskalaisen satusedän Charles Perraultin (1628-1703) versio Tuhkimosta korostaa äärimmäisyyksiin saakka Tuhkimon herttaisuutta ja vaatimattomuutta. Vastapariksi nöyrälle tytölle on annettu ilkeät ja turhamaiset siskopuolet. Tuhkimon kyykyttämisen lisäksi siskopuolet kuluttavat aikansa tuijottelemalla itseään peilistä ja järjestelemällä korvakiharoitaan. Perrault tekee selväksi, että naisen pitää olla kaunis, kuten Tuhkimo, mutta samaan aikaan kunnon tyttö ei saa olla kiinnostunut ulkonäöstään.

Turhamaisuuden vaarat näkyvät myös Lumikin tarinassa. Sadun pääpahis on ulkonäköönsä pakkomielteisesti suhtautuva vanhempi nainen, mutta Lumikkikaan ei ole vapaa turhamaisuuden kaameasta synnistä. Kun äitipuoli koputtaa kääpiöiden ovelle, on hänellä mukanaan kauneudenhoitovälineitä - kureliivin nyörit ja kampa. Lumikki ei naisena voi vastustaa noiden esineiden lumovoimaa ja näin ollen aiheuttaa ja ansaitsee onnettomuutensa.

# data[].attributes.attachment_link.title
Turpa kiinni ja tottele - vanhojen satujen viesti on selvä

# data[].attributes.attachment_link.description
Jos joku kiusaa, ole hiljaa ja hymyile! Älä ole utelias! On ihan ok uhkailla ja käyttää väkivaltaa, jos niiden avulla voi rikastua! Väkivaltainen mies muuttuu hyväksi, kunhan vain tarpeeksi jaksat rakastaa! Näillä elämänohjeilla elät elämäsi onnellisena loppuun saakka, mikäli vanhoihin satuihin on uskomista. Punahilkka, Tuhkimo, Ruusunen, Saapasjalkakissa sekä Kaunotar ja hirviö kumppaneineen kuuluvat lapsuuden puhtoiseen maailmaan.