# data[].attributes.body
A Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács 2022. szeptember 8-án rendezte meg a Megoldásfókusz - lehetőségek határok nélkül című nemzetközi konferenciát az Ensana Thermál és Grand Hotel Margitszigetben.

A megoldásfókuszú megközelítés egyik alapgondolata, hogy a megoldáshoz nem a problémán vagy annak elemzésén keresztül juthatunk el a legkönnyebben. A megoldásfókusz eszközrendszere és módszertana eltérő szakterületeken képes alapjaiban megváltoztatni a munkamenetet, a tárgyalástechnikát, a képzések felépítési gyakorlatát, és még számos más területen alkalmazható. Kiváló a kiégés megelőzésében, mivel a megoldásra fókuszál a problémák felsorolása és elemzése helyett.

Konferenciánkon kiváló, neves kül- és belföldi előadók mutatták be, ők hol és hogyan használják ezt a nagyszerű lehetőséget legyen szó kormányzati szervről, rendőrségről, büntetés-végrehajtásról vagy oktatási intézményről. Megtudhatjuk, hogyan ad lehetőséget a problémás gyermekekkel történő munkában.

# data[].attributes.body
Workshop 14:00-16:00

# data[].attributes.body
Workshop 14:00-16:00

# data[].attributes.body
Workshop 14:00-16:00

# data[].attributes.body
Workshop 14:00-16:00

# data[].attributes.body
A WoWW-módszer alkalmazásával olyan támogató és együttműködő osztályközösség alakítható ki, ahova diák és tanár egyaránt szívesen jár. A módszert több iskolában is kipróbáltuk, tapasztalatokat szereztünk arról, hogyan működik a gyakorlatban, melyek a lehetséges buktatók és miben mutatkoznak meg az eredmények. Ezeket a tapasztalatainkat osztjuk meg a workshop résztvevőivel és egyben közös gondolkodásra is hívjuk őket további alkalmazási lehetőségek után kutatva.

# data[].attributes.body
Megoldásfókuszra épített szervezetek - Két saját cége (és még néhány kitekintés) mentén Áron gyakorlati példákat mutat, hogyan alkalmazható a Megoldásközpontú szemléletet szervezeti környezetben. A workshopon mindenkinek tere és ideje nyílik, hogy saját kontextusán is dolgozhasson és megvalósítható tervekkel térhessen vissza munkahelyére.

# data[].attributes.body
10:10-10:40

# data[].attributes.body
10:40-11:10

# data[].attributes.body
11:40-12:10

# data[].attributes.body
12:10-12:30

# data[].attributes.body
9:50-10:10

# data[].attributes.body
Köszönjük Halmai Krisztának a vizuális jegyzetelést!

# data[].attributes.body
l

# data[].attributes.body
Ez a könnyen megvalósítható, megoldásközpontú megközelítés Sue Youngtól származik. Hatékonyan használható az iskolai zaklatás ellen. Amikor a brit Sue Young ezt a megközelítést több mint 30 évvel ezelőtt speciális tanári munkája során kidolgozta, fogalma sem volt, mennyire hatékony lesz. Csak amikor néhány év után értékelte az egyes esetekről összegyűjtött adatait, amelyekben mások is dolgoztak a módszerrel, akkor derült ki számára, hogy a hatékonyság nem a véletlen műve, és nem is személyfüggő. . Ezután szisztematikusan terjeszteni kezdte a módszert workshopokon, továbbképzéseken, könyveken és filmfelvételeken keresztül.

# data[].attributes.body
Volt egy csoport kíváncsi, kilátástalan helyzetekben dolgozó szakember, akik szorosan figyelni kezdték munkájukat. A szokásos munkamódszer ellenére nem voltak hajlandók megoldani a problémákat, melyeket ügyfeleik a tanácsadó szobába hoztak. A velük töltött időt "megoldásépítésre" használták: felkérték az ügyfeleket, hogy találjanak ki észrevehető részleteket arról, mit szeretnének az életükben. Steve de Shazer ezt a gyakorlatot elméletileg is "lekövette" és megfigyeléseiket illeszkedő elméletek összefüggésébe helyezte.

Az így kialakuló megoldásfókuszú beszélgetésvezetés mára minden olyan területen alkalmazásra kerül, ahol emberek dolgoznak együtt, vagy egyének el akarnak érni valamit. Ebben az előadásban megvilágítunk néhány ilyen területet, és sorra vesszük azokat a jó okokat, amelyek miatt szakemberek elkezdhetnek ezzel a megközelítéssel dolgozni.

# data[].attributes.body
coach és tréner
Csaba megoldásközpontú coach és team coach. Először egy szervezetfejlesztési projektben való részvétel során találkozott a megoldásközpontú megközelítéssel. Első csapatcoaching programját Daniel Meier könyvére építve szervezte meg. Azóta is SF-vel dolgozik. SF brief coachként ismeri a vállalati környezetben való munkát, de részt vett általános és középiskolai programokon is. Az utóbbi időben a fogvatartottak SF reintegrációs projektjére koncentrál, és börtönökben dolgozó szakembereknek nyújt támogatást.

# data[].attributes.body
Áron a budapesti KAPTÁR közösségi iroda társ-alapítója és  vezetője; a Solutionsurfers Magyarország coachképző szervezet tulajdonos-vezetője; több, mint 12 éves vállalkozói, tanácsadói és coach tapasztalattal a háta mögött.

# data[].attributes.body
coach, mentorcoach, főiskolai oktató
coach, mentorcoach, a Solutionsurfers Magyarország trénere. Főiskolai oktatóként a Pünkösdi Teológiai Főiskolán leendő coachokat és vezetőket valamint gyermek- és ifjúságvédelmi tanácsadókat képez.

# data[].attributes.body
coach és tréner
Kati gyermekvédelmi szakember, megoldásközpontú coach és mediátor. Immár 6 éve dolgozik elítéltekkel szabadulásuk előtt. Megoldásközpontú csoportmunkákat és képzéseket tart börtönőröknek, pedagógusoknak és bűnmegelőzési szakembereknek.

# data[].attributes.body
Réka gyógypedagógus és megoldásközpontú mediátor. Általános és középiskolákban tart csapatépítő órákat az osztálytermi zaklatás megelőzése és kezelése érdekében. Jó gyakorlatait megosztja a tanároknak és oktatóknak szervezett képzésein. Egyik programjával 2021-ben elnyerte az "Év trénere" címet.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sorozatunkban olyan szakemberekkel beszélgetünk, akik megoldásközpontú szemlélet segítségével (is) dolgoznak. Tanáraink, barátaink, képzéseink résztvevői mesélnek arról, hogyan használják a brief coaching módszertárát a mindennapi gyakorlatban. Tizenkettedik interjúnkban Csányi Csaba, megoldásfókuszú coach, teamcoach és HR tanácsadó, a Megoldásfókuszú Egyesület elnöke volt a beszélgetőpartnerünk.
Mi az, ami lenyűgöz a megoldásfókuszban?

A szélessége. Elképesztően széles spektrumban képes működővé tenni dolgokat. Mióta tudom, hogy van a beszélgetési és gondolkodási eszközöknek, nézőpontoknak, szokásoknak egy csokra, amit megoldásfókuszúnak lehet nevezni, azóta nagyon sok helyen és helyzetben éreztem a kíváncsiságot, hogy kísérletezzek vele: üzleti életben, sportban, iskolákban, tehetséggondozás terén és sok más helyen, ahol érdemesnek gondoltam.

Tudtam és láttam, hogy máshogy, más módszerek is jól működnek. De mindig láttam rá esélyt, hogy ha így csinálom, akkor az ügyfeleimnek még jobb lehet.

És így lett? Sikerültek a kísérletek?

Előfordult, hogy más eredmény jött ki, mint amire előzetesen számítottam. Ebből viszont kihallatszik, hogy előzetesen számítottam valamire, volt valami elvárásom a helyzettel vagy a másikkal kapcsolatban. Pedig egy interakciós helyzetben csak a saját döntéseimért vagy tetteimért tudok felelősséget vállalni. A hatásért, az eredményért már nem.

Eszembe jut például egy egész napos közösségfejlesztés, amit több kollégával, szakmai teamben vittünk. Inspiráló folyamat volt, lépésről lépésre voltak ötleteink, hogy milyen interakciós helyzetekkel mehetünk majd tovább. Aztán egy ponton a csapatunkból valaki megkérdezte a közösséget, hogy mit szeretnének abban a helyzetben. A választ pedig sehogy sem tudtuk összeilleszteni azzal, amit javasoltunk volna. Valami egész más történt, amikor a kérésüknek megfelelve arra mentünk, amerre invitáltak bennünket, egész mást láttam az arcokon, mint amit szerettem volna. De ami történt, az a jelenlévők számára határozottan hasznos volt, és láthatóan előrelépéseket hozott.

Erre például nem mondanám, hogy sikertelen kísérlet volt. De nagyon más eredmény született meg, mint amit bármiféle várakozásomban el tudtam volna képzelni.

Milyen szép ez, ahogyan az ügyfél elképzelései mentén haladtatok...

Bennem vannak ilyen bátor vagy egyenesen vakmerő inspirációk. Ha a megoldásfókuszban azt mondjuk, hogy az ügyfelet tekintjük szakértőnek a saját helyzetében, akkor bizonyos helyzetekben én tényleg az ő kezébe tudom adni a teljes felelősséget.

A börtönben zajló munkám során az ügyfeleim nagyon sokszor kezdik úgy, hogy "mondja meg maga, miről beszéljünk, nekem bármi hasznos". Én persze megpróbálom ezt visszaadni. Elmondom, hogy lenne ötletem, és vannak kérdéseim, de szeretnék éppen arról, és csak arról beszélni, ami számára most fontos. Ezt gyakran elviszem addig a határig, amíg azt érzem, hogy a kapcsolat bírja.

A börtön ilyen szempontból egy speciális terep. Az emberek itt hozzá vannak szokva, hogy kevéssé számít az, hogy ők mit szeretnének. Coachként ezért különösen, még a szokásosnál is jobban oda kell figyelnem, hogy komolyan vegyem az ügyfeleimet, és azt, amit szeretnének, vagy hasznosnak tartanak.

Hogyan csinálod?

Egy másfél évvel ezelőtti beszélgetés jut eszembe, ami szintén a börtönben zajlott. Volt egy ügyfelem, akivel negyvenöt percen át próbáltunk eljutni oda, hogy van-e, lehet-e értelme a beszélgetésünknek: mit adhat, ha komolyan vesszük, miért lesz hasznos azon túl, hogy nem a zárkában van hatvan percig. A beszélgetés alatt voltak olyan felvillanások, gondolatok, amiken azt láttam, hogy ilyen dolgok talán most történnek meg először az ügyfél életében, és bíztam abban, hogy hasznosak lehetnek. De ő nem mutatott ilyenkor sem különösebb lelkesedést. Negyvenöt perc után eljutottunk oda, hogy bármennyire is szeretnénk, nincs közös metszete a lehetőségeinknek.

Keményen dolgozol azon, hogy ne dolgozz az ügyfeleid helyett...

Rábízom magam az ügyfelemre, és kitartóan keresem a kapcsolatot az ő életéhez, ambícióihoz - ez az, amiben elmegyek a kapcsolat határáig. Ha kell, akkor keményen dolgozom azon, hogy az ügyfél lehetőséget kapjon arra, hogy dolgozzon a saját életén abban a metszetben, amit az aktuális közös lehetőségeink biztosítanak.

Ha az ügyfél jókora késés után azzal kezdi: "Egy óra a beszélgetés? Azt még kibírom." Akkor szívesen felajánlom azt a lehetőséget, hogy ha hasznosabbnak érzi, hogy máshol legyen és mást csináljon, akkor bármikor (akár éppen most, a közös munka elején is) dönthet úgy, hogy lezárjuk a beszélgetést. Nem próbálom meg rábeszélni, vagy valahogy arra terelni, hogy a coaching hasznosabb lehetne, mint a zárkában ülni, és hogy ez az egész az ő érdekében van. Partnerek vagyunk és komolyan veszem, amit ő szeretne: és ebben az is egy kimenet, hogy nem beszélgetünk.

Mi az, amire igazán büszke vagy a börtönben végzett munkádból?

A kollégáimra, akik a társaim ebben az egészben. A kitartásunkra és a hitünkre abban, hogy érdemes lehet egy kísérletként elindulni egy ilyen projekttel. Évekkel ezelőtt egy hawaii példából kiindulva kezdtük el tervezgetni, hogy börtönökben dolgozzunk. Akkor egy lelkes kicsi megoldásfókuszú csapat jött össze, amelyet a Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács Titkárság nagy tapasztalattal és büntetés-végrehajtási "helyismerettel" rendelkező szakemberei támogattak.

Az induló csapatból Gyarmati Kati az a társ, akivel a mai napig együtt dolgozunk. Hankovszky Kati amellett, hogy bátorított, segített megteremteni a hawai kapcsolatot, és felkutatni a büntetés-végrehajtási példákat bemutató szakmai anyagokat. Bárnai Árpi, Göntér Móni, Léderer-Szeile Merci sok értékes szakmai részlet kidolgozásában és az első időszak beszélgetéseiben vállaltak szerepet. Czombos István pedig az eredmények mérését és felügyeletét végzi - a projekt kezdete óta.

Ennek a csapatnak nagyon fontos szerepe van a projekt indulásában, és eredményes működésében. Az idei évben, a pandémia rendkívüli körülményei között pedig különösen jól látszott, mennyire különböző, szélsőséges helyzetekben is van valóságos értelme és haszna a börtönben végzett megoldásfókuszú munkának.

Hogyan érhető ez tetten?

Az első időszakban, a projekt pilot verziójában olyan ügyfelekkel dolgozunk, akik szabadulás előtt álltak, és kizárólag egyéni üléseink voltak. A második évben jött az ötlet, hogy érdemes lenne olyanokkal is kipróbálni a megoldásfókuszú coachingot, akiknek akár öt, tíz, tizenöt éve is hátra van. Volt olyan, aki a második foglalkozás után megváltoztatta az életét, az állandó fegyelmiből átment önképzésbe, tanulásba. Elkezdett arra törekedni, hogy a hátralévő tizenöt évét is csökkentse.

A program második időszakában Rákospalotán és a tököli fiatalkorúak börtönében is elkezdtünk csoportokkal dolgozni. Most, a negyedik időszakban, már nem csak javítósokkal és nem csak börtönbeli csoportokkal, hanem előzetes letartóztatásban lévőkkel illetve speciális gyermekotthonban lévő kiskorú fiatalokkal is dolgozunk. Emellé jött még - szintén 2020-ban - a BV-s (büntetés-végrehajtásban dolgozó - a szerk) szakemberek képzése is.

Vagyis a gyermekektől a fiatalkorúakon és felnőtteken át a BV szakemberekig nagyon sok mindenkivel dolgoztok. Hogyan tudtatok egy kísérleti dologból három év alatt ekkorát haladni?

Kezdettől fogva úgy vagyunk jelen az intézményekkel való munkában, hogy ügyfelünknek és partnernek tekintünk mindenkit, akivel kapcsolatba kerülünk a börtön részéről. A kapust, az őröket, a felügyelőket és mindenkit, akinek az együttműködését kapjuk ahhoz, hogy megvalósítsuk a feladatunkat. Persze a végcél az volt, hogy fogvatartottakkal dolgozzunk, de ehhez számos más interakcióban is lehetőségünk volt részt venni.

Abból indultunk ki, hogy ha az ő munkájukat akarjuk segíteni, akkor a projektépítés minden egyes elemét közösen kell alakítanunk, és ezt csak úgy lehet, ha építünk egymás szakértelmére. Ezt a partneri hozzáállást és tiszteletteljes együttműködést tapasztaltuk az ő részükről is kezdettől fogva. Ha változást akarunk elérni, vagy a változás lehetőségét akarjuk megmutatni, akkor abból a helyzetből jó indulni, amit lehetővé tettek számunkra.

Pedig eléggé különböző lehet az a kultúra és normarendszer, amit az intézményekben képviselnek, és az, ami mentén egy megoldásfókuszú szakmai team mozog...

Az előbb említett, negyvenöt perces beszélgetés kétharmadánál például át kellett mennünk egy másik helyiségbe, egy irodába. Adni akartam az ügyfelemnek egy széket, de kiderült, hogy az irodában az a szabály, hogy a fogvatartott nem ülhet irodai székre, fizikailag sem kerülhet a dolgozókkal azonos pozícióba, így az őrök hoztak neki egy hokedlit. Ő leült a hokedlira, és folytatódott tovább a beszélgetés. Számára ebben nem volt semmi különös, sőt, valószínúleg éppen az lett volna zavaró, ha másképp történik.

Valóban más a kultúra és a normarendszer, de abban nincs különbség, hogy milyen emberek vagyunk. Nem vagyok én jobb vagy rosszabb ember, csak más a történetünk és más élethelyzetben vagyunk. Más szabályok között, de ott bent is emberek, ott bent is ügyfelek vannak. A Hankovszky Katival és Gyarmati Katival megtartott BV-s képzés is ezt az előfeltevésemet erősítette meg, a dolgozókra és a fogvatartottakra vonatkozóan egyaránt.

Mi az, ami különösen izgalmas neked ebben az egészben?

Most legfrissebb éppen ez a képzés. Izgalmas és örömteli, amikor az emberek, akik kíváncsisággal és bizalommal eljönnek a képzésre, miközben erősen kételkednek, hogy ez az egész megoldásfókusz és coachingszemlélet az ő gyakorlatukban működhet-e. Aztán elkezdenek arról beszámolni, mit csináltak másképp, és azzal hogyan változtatták meg a munkájukat, a környezetüket, az életüket - és a fogvatartottak életét is.

És még?

Szinte minden ügyfél, akivel beszélgetünk, visszajelzi, hogy a találkozásaink - akár egyetlen alkalom is - hatással van a gondolkodására és az életére. Ez egyáltalán nem jelenti azt, hogy minden történet happy end. De nagyon lenyűgöző látni, hogy akár egyetlen beszélgetés nyomán is létrejöhetnek olyan változások, amik az ügyfél legfontosabb kívánságai felé vagy akár azon túl is mutatnak. Olyan változások, amelyeket mások, például a család is észrevesz az ügyfeleinken.

Minden ülésen egy háromfős szakmai team van jelen, és rendszerint a beszélgetésekről születik valamilyen átirat is. Van, hogy pontosan azt írhatjuk le, amiről egy hónappal azelőtt a coachingban mint vágyott jövőről "ábrándoztunk". Óriási élmény.

# data[].attributes.attachment_link.title
Megoldásközpontú szemlélet: nincs különbség abban, hogy emberek vagyunk - interjú Csányi Csabával

# data[].attributes.attachment_link.description
Sorozatunkban olyan szakemberekkel beszélgetünk, akik megoldásközpontú szemlélet segítségével (is) dolgoznak. Tanáraink, barátaink, képzéseink résztvevői mesélnek arról, hogyan használják a brief coaching módszertárát a mindennapi gyakorlatban. Tizenkettedik interjúnkban Csányi Csaba, megoldásfókuszú coach, teamcoach és HR tanácsadó, a Megoldásfókuszú Egyesület elnöke volt a beszélgetőpartnerünk. Mi az, ami lenyűgöz a megoldásfókuszban? A szélessége.

# data[].attributes.body
Emma dolgozott a mentális egészségügyben, az oktatásban, a traumatikus események kezelésében, és volt az öngyilkossági gyász nemzeti klinikai tanácsadója is. 2010 óta Emma az új-zélandi rendőrségnél dolgozik, ahol erőszakot és bántalmazást átélt családokat támogat, és különös érdeklődéssel foglalkozik az öngyilkosság megelőzésével. Kidolgozott egy olyan projektet, amely a rendőrségi őrizetben lévőkkel foglalkozik, és amelyet pályafutása csúcspontjának tart. Emma jelenleg vezető pszichológusként dolgozik az Új-Zélandi Királyi Rendőriskolában, ahol rendőrségi újoncok számára tart képzéseket, és a vezetői coaching keretrendszer fejlesztését vezeti. Ő az Ausztrál-ázsiai Megoldásközpontú Egyesület alelnöke, és van egy kis mellékállású vállalkozása, amely képzéseket, szupervíziót és tanácsadást nyújt. A munkán kívül Emma négy gyermek édesanyja, versenyszerűen úszik és imádja a csokoládét!

# data[].attributes.body
Katrin képzett pedagógus, rendszerszemléletű családterapeuta és mediátor Brémából. A megközelítés alkalmazásához és terjesztéséhez szükséges eszközöket Sue Youngtól kapta körülbelül 12 évvel ezelőtt. Ők ketten azóta is szorosan és barátságosan dolgoznak együtt, és konstruktívan megvitatják egymással a módszer új variációinak kidolgozását. Katrin iskolai tanácsadóként dolgozik Bréma városában, valamint önálló tulajdonosa a Lösungswerkstatt cégnek. Megoldásközpontú tréner. Iskolai tanácsadóként egyéni esetekkel foglalkozik, de az egész osztályra összpontosítva is dolgozik. Sue Young kortárssegítő csoportmódszere és Insoo Kim Berg WOWW osztálycoachingja (working on what works) munkájának alappillérei, amelyek segítenek barátságos, támogató és jó tanulási és szociális légkör kialakításában vagy fenntartásában az osztályteremben.

# data[].attributes.body
Katalin coach, megoldásközpontú szakemberek trénere. Pedagógiai háttérrel érkezve még a születés órájában találkozott azzal, amit ma megoldásközpontú rövidcoachingnak nevezünk. Társalapítója volt a Solutionsurfers Magyarországnak, és kollégáival együtt számos olyan szakembert képzett ki, akik ma már meghatározó munkát végeznek. Konferenciákkal és a témában magyarra fordított fontos könyvek kiadásával is hozzájárult ahhoz, hogy ezt a rugalmas és kapcsolati szemléletet számos területen alkalmazzák Magyarországon, és más országokban. Boldog feleség és kétgyermekes édesanya, Svájcban él.

# data[].attributes.body
pedagógus, tréner, coach
Egy iskolafenntartó pedagógiai referenseként óvodapedagógusokkal és tanárokkal dolgozik együtt. Trénerként elsősorban problémásnak mondott osztályokkal, megoldásfókuszú coachként hátrányos helyzetű fiatalokkal dolgozik a SZÉNA Egyesületnél.

# data[].attributes.body
pszichiáter és pszichoterápia tanár, Helsinki, Finnország
Ben 1986-ban Tapani Aholával együtt megalapította a Helsinki Rövidterápiás Intézetet. Az intézet IASTI tanúsítvánnyal rendelkezik, a megoldásközpontú terápia és a coaching területén nyújt képzést. Emellett könyveket és egyéb, a megoldásközpontú megközelítéssel kapcsolatos anyagokat is kiad. Számos, a megoldásközpontú pszichológián alapuló eszközt fejlesztettek ki. Ezek közé tartozik a Reteaming nevű coaching módszer, a Kids' Skills, amely egy megoldásközpontú megközelítés a gyermekek problémáinak leküzdésére vagy a Cooperation, amely egy képzési program a megoldásközpontú kommunikációs készségek tanítására a vállalatok és szervezetek csapatainak. Továbbá a Steps of Responsibility, amely egy lépésről lépésre haladó protokoll, amely segít a fiataloknak bocsánatot kérni és felelősséget vállalni a hibáikért.

# data[].attributes.body
ny. iskolaigazgató

Judit nyugalmazott iskolaigazgató, egyetemi tanár, oktatási szakértő és coach. Az elmúlt 40 évben a pedagógia területén az innovációra és a módszertani megújulásra összpontosított. Pedagógiai szakértőként aktív pedagógusokat és iskolaigazgatókat felügyel és minősít. A Magyar Oktatási Hivatal két saját oktatási módszerét minősítette jó gyakorlatként (1. megoldásközpontú pedagógia 2. Belső szakmai műhely).

A pedagógiában teamcoachingot, csapatépítést, vitarendezést és egyéni coachingot alkalmaz a szemléletváltás elősegítése és a problémamegoldás érdekében.

# data[].attributes.body
12:30-12:50

# data[].attributes.attachment_link.title
A megoldásfókusz helye az NBT életében - final

# data[].attributes.attachment_link.description
Edit Gratzer-Sövényházy Head of the Secretariat of the National Crime Prevention Council, Hungary Solution focus Megoldásfókusz a titkárság életében a bűntetés-végrehajtásban megoldásfókuszú mediáció in the life of the NCPC in the Hungarian prison service Solution-focused

# data[].attributes.body
Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács Titkársága főosztályvezetője, Magyarország
A Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács (NBT) titkárságának vezetőjeként Editnek határozott elképzelése van a megelőzés megoldásközpontú megközelítéséről. Edit pedagógus háttérrel érkezve sokat tanult arról, hogyan működik az oktatás, és amikor rendőr lett, hamarosan a bűnmegelőzés területén kötött ki. Hisz abban, hogy a megelőzés a kompetenciafejlesztéssel és a csapatépítéssel kezdődik, ezért az NBT olyan innovatív programokat támogat, mint az élménypedagógia és a művészetterápiás projektek. Edit előadásában beszámol az SF-fel kapcsolatos első tapasztalatairól, és arról, hogy az NBT hogyan valósította meg ezt a megközelítést a megelőzésben.

# data[].attributes.body
Pódium 14:00-16:00

# data[].attributes.body
coach
Évi közgazdász, megoldásközpontú mediátor és üzleti coach. Szeret új SF technikákat felfedezni és alkalmazni, Gyarmati Katival és Csányi Csabával együtt dolgozik az SF reintegrációs projektben. Ő felel a program nyomon követéséért és értékeléséért.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Az iskolák és a tanárok tudják, hogy minden figyelem - még a negatív is - megerősíti azt a viselkedést, amire irányul. Ez alapján ésszerű feltételezésnek tűnik, hogy a zaklatásra való figyelem erősítése valójában egy önkárosító stratégia. A figyelemfelkeltés inkább növeli, mintsem csökkenti a zaklatás esélyét, mert arra a viselkedésre irányítja a figyelmet, amit meg akarunk szüntetni. Ez a kockázat elfogadhatatlan, és elkerülhető, ha inkább arra koncentrálunk, amit helyette szeretnénk: a vágyott jövőre. Ez nem azt jelenti, hogy figyelmen kívül hagyjuk a zaklatás jelenségének - sokkal inkább azt, hogy a lehető leghatékonyabb módon beszélünk róla.
Részlet a könyvből Előszó
Megoldásközpontú szakkönyvek kiadójaként Sue Young könyve már évek óta a látókörünkben volt. Az évek során, miközben magyarországi iskolákban - elsősorban általános iskolákban és néhány középiskolában is - megoldásfókuszú szemlélettel dolgozva egyre több tapasztalatot szereztünk, az is nyilvánvalóvá vált, hogy érdemes ezt a könyvet a magyar közönség számára is elérhetővé tenni. Az elmúlt évek során egyre többször merült fel az igény a bennünket megbízó iskolák részéről bántalmazásos, iskolai szekálással kapcsolatos esetek kezelésére, a tantestület továbbképzésére, új utak és eszközök kidolgozására azért, hogy az ilyen esetekben a pedagógusok és más, gyermekekkel foglalkozó szakemberek a helyszínen a lehető leghatékonyabban tudjanak szakmaiságukra és emberségükre is építve eljárni.

Az iskolai bántalmazás megszüntetése, kezelése illetve legfőképpen megelőzése nemzetközi törekvés. Az elterjedt és alkalmazott prevenciós programok nagy része azonban még mindig ugyanazt a modellt követi, amit Olweus az 1980-as években meghatározott. Ezek lényegi eleme, hogy a gyerekekben minél többféle módon tudatosítsák a bántalmazás mibenlétét. Beszélnek bántalmazóról, áldozatról, szemlélődőkről és a tudatosítástól azt remélik, hogy adott esetben a gyerekek maguk közbeavatkoznak és megakadályozzák a bántalmazást.

E bántalmazásellenes programok hatékonysága azonban, a kutatások szerint, elmarad a várttól, az eredmények alapján úgy tűnik, a bántalmazás előfordulási gyakorisága nem csökkent a prevenciós programok hatására.

Sue Young könyvének tanulságai egybevágnak saját tapasztalatainkkal: amiről sokat beszélünk, annak megnő a jelentősége. Jobb eredményeket érünk el az iskolákban akkor, amikor a tanárok illetve diákok figyelmét a kívánt helyzetre irányítjuk és arról beszélünk, milyen iskolává, tantestületté, osztályközösséggé szeretnének válni ahelyett, hogy a problémák elemzésének szentelnénk időt.

Habár ez a könyv kifejezetten a bántalmazás összefüggéseit szem előtt tartva íródott, a megoldásfókuszú szemlélet alkalmazása bárhol fontos lehet, ahol a cél a pozitív változások elősegítése. A bántalmazáskezelés egy nagyszerű példa arra, hogy a megoldásfókuszú beszélgetések segítségével miként lehet egy intézmény több szintjén is változást előidézni.

Reméljük, hogy az oktatásban dolgozók felismerik a megoldásfókuszú eljárásban rejlő lehetőségeket az általános oktatási-nevelési jó gyakorlatok feltárásában illetve megalkotásában. Már most számtalan jól bevált gyakorlata van az egyes intézményeknek és az ott dolgozó pedagógusoknak arra, ahogyan a nehéz helyzeteket kezelik. Munkánk során sok elkötelezett pedagógussal és hatékonynak bizonyult eszközzel találkoztunk, sőt olyan intézményekkel is, ahol a bántalmazás kérdése nem vagy alig merült fel.

Amint Sue Young is írja: „Ahol nincs megoldandó probléma és ezért nincs szükség megoldásra sem, ott a megoldásfókuszú gyakorlatot célszerű inkább lehetőségfókuszúként meghatározni."

Ezzel a könyvvel ehhez a „lehetőségfókusz"-hoz szeretnénk hozzájárulni, olyan jó példákat és eszközöket megosztani az olvasóval, amelyeket már másnap biztonsággal kipróbálhat, mint ahogyan azt mi is megtettük, nemcsak iskolai környezetben. Mert e könyv hatásköre messze túlmutat az iskolákon...

Köszönjük Sue Youngnak, hogy lehetővé tette könyvének magyar nyelvű publikálását és azt, hogy javaslataival, kérdéseivel, konzultációkkal segítette iskolai munkánkat.

Továbbá köszönjük Harry és Jocelyne Korman nagylelkű hozzájárulását a magyar kiadás megjelenéséhez.

Göntér Mónika és Hankovszky Katalin

# data[].attributes.attachment_link.title
Megoldásfókuszú iskolák: a bántalmazáskezelésen túl - Solutionsurfers Magyarország

# data[].attributes.attachment_link.description
Az iskolák tudják, hogy a figyelem megerősíti azt a viselkedést, amire irányul. A zaklatásra való figyelem egy önkárosító stratégia lehet.

# data[].attributes.body
magyarul elmesélve

# data[].attributes.attachment_link.title
Emma Burns esete: James és a megoldásfókusz

# data[].attributes.body
Kirsten Dierolf leírása

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sorozatunkban olyan szakemberekkel beszélgetünk, akik megoldásközpontú (Solution Focused = SF) szemlélettel (is) dolgoznak. Tanáraink, képzéseink résztvevői és barátaink mesélnek arról, hogyan használják a brief coaching módszertárát a mindennapi gyakorlatban. A tizedik interjúban Atzél Réka, utazó gyógypedagógus, (az Érdi Tankerületi Központ Utazó Gyógypedagógiai Hálózatának vezetője), gyermekpszichodráma-asszisztens válaszol a kérdéseinkre.

Mi az, ami lenyűgöz a megoldásfókuszban?

Az, ahogyan átalakította a kommunkációmat a gyerekekkel, tanárokkal, szülőkkel illetve a saját gyermekeimmel is. Már nem a nehézségekre fókuszálok, hanem azt keresem, ki miben ügyes, hol vannak az erősségei, miben tehetséges.

Sokkal többet kérdezek, mint amennyit mondok. Jobban ott tudom hagyni a felelősséget a szülőknél, pedagógusoknál - a szakmai beszélgetéseimben szinte csak mediálok. Nincs az az érzésem, hogy állandóan mindent nekem kell megoldanom. Így a nehéz történetektől sem terhelődök le annyira és sokkal hatékonyabban, sokkal többet tudok segíteni.

Jól hangzik! Hogyan csinálod?

Minden gyereknél máshogy! Egy ADHD-s gyerek például nehezen tud fókuszálni, pörög és elfárad, miközben pörög - ezzel együtt nagy energiákat tud befektetni megismerési folyamatokba. A fejlesztésen bújjuk a lexikonokat vagy az internetet, aztán leírjuk, amit olvastunk, és közben megfigyeljük, hogyan sikerült fókuszált figyelemmel dolgozni úgy, hogy közben sok-sok információ volt jelen.

Vagy ha valaki erősen diszlexiás, de imád bringázni, akkor a biciklikről beszélgetünk, írunk, olvasunk, elemezzük az alkatrészeket. A gyerek észre sem veszi, hogy szövegeket dolgozunk fel! Nem arról beszélünk, hogy mi a nehézsége, hanem arról, miért hasznos egy adott nyelvtani szabály, ha az ember szereti a biciklit. De van, aki egy brazil szappanoperáért vagy a minecraftozásért rajong. Mi mindig a gyerek érdeklődésének, tehetségének a farvizén megyünk: mi kell ahhoz, hogy Minecraftban még jobb legyél, vagy a sorozatot jobban ismerd? Nem csoda, hogy a gyerekek motiváltak.

A közös munkánál ugyanakkor mindig megbeszéljük, hogy az adott feladat (játék), melyik készségét fejleszti, miért jó neki, hogy ezzel foglalkozunk. Így tudatosabb szintre visszük a fejlesztést.

Egy diszlexiással úgy tanulok verset, hogy visszahallgatjuk a diktafonra felmondott szöveget, aztán a versmondáskor előadási technikákat: hanglejtést, hangsúlyt, szemkontaktus tartását gyakoroljuk. Ez ugyanúgy verstanulás, csak teljesen máshol van a hangsúly. Számomra ez a megoldásfókusz: azt keresem, mi kell a gyerekeknek ahhoz, hogy még jobbak lehessenek!

(Meghatározó olvasmányom Kristine Barnett: A szikra című könyve, amit egy anya írt a fiáról. A megoldásfókuszhoz nagyon hasonló a gondolatvilága. Azokat a tevékenységeket csinálta a fiával, amiknél látta, hogy „szikra gyúlt a szemében".)

És még? Hogyan csinálod?

Kérdezd inkább úgy, hogyan csinál juk! Miután két éve elvégeztük az első megoldásfókuszú képzésünket (Megoldásfókuszú mediátor képzés pedagógusoknak), elkezdtem hetente nézni a képzés szervezőjének, a Nemzeti Bűnmegelőzési Tanácsnak az oldalát, hogy azonnal lássam, ha újabb csoport indul. Szóltam kilenc iskolának, a szakszolgálatnak és az összes körzeti óvodának, hogy ez egy igazán hasznos képzés.

A következő alkalmon a résztvevők 90%-a a mi térségünkből volt. A negyedik alkalom elején Katiék már meg is kérdezték, kik azok, akik tőlem tudnak a képzésről. Mostanra több mint hatvanan végeztük el ezt a hat napos tréninget: óvodavezetők, szakszolgálat vezetők, utazó gyógypedagógusok, pedagógusok.

Mi, az Érdi Tankerületi Központ kilenc állományban lévő utazó gyógypedagógusa, mind elvégeztük a kézpést. Szóval nem egyedül csinálom, hanem a kollégáimmal együtt, és ez óriási erő.

Akkor hogyan csináljátok?

Mondok egy példát! Minden gyógypedagógus évente kétszer fejlesztési tervet ír az általa fejlesztett gyerekek számára. A kollégáimmal korábban is az osztályfőnököket, a szülőket és a gyerekeket bevonva, közösen beszéltük meg ezeket a terveket. Viszont azt most kezdjük bevezetni, hogy a közös tervezésnél együtt beszélgetünk a szülővel és gyerekkel, és a kitűzött célt a vágyott jövő felől indítjuk. Például azt kérdezzük, hogy ha fél év múlva visszatekintenek majd erre az időszakra, milyen változásnak fognak tudni örülni, mikor lesznek boldogok, elégedettek a fejlődéssel mind az iskolai, mind az otthoni környezetben.

Ez egyrészt azt jelenti, hogy a fejlesztési terv nem tőlünk, gyógypedagógusoktól jön, másrészt nem arról szól, hogy mi nem megy, hanem arról, hogy mikor lesz a gyerek büszke magára (vagy a szülő büszke a gyerekére). Eleve nem hiányalapú megközelítés, és bőven kerülhet bele olyan cél is, hogy a gyerek valamelyik tehetségét fejlessze.

A közös tervezés révén az otthoni és az iskolai életben is ugyanarra a célra futunk. Ha a családnak az a fontos, hogy legyen a gyereknek két barátja az osztályban, akkor megállapodhatunk, hogy a szülők engedik a gyereket az új barátaival online játszani, én pedig együtt hívom az adott gyereket fejlesztésre.

Szintén fontos, hogy fél évre összesen két célt tűzünk ki. Szerintem normál fejlődésmenetű gyerekek családjában is nagyon gyakori, hogy a szülők (és főleg az anyák) szétesnek a sok feladattól. Ahol nehézsége van a gyereknek, ott ez fokozottan igaz. Nem lehet mindenre fókuszálni - de kitűzzük a legfontosabb vagy legsürgetőbb célokat, és fél év múlva ezeket szem előtt tartva tudunk örülni. Számomra ez a fajta egyszerű fókusz is garantálja, hogy könnyebben tudunk a sikerekre figyelni a folyamat során.

És még hogyan csináljátok?

Az egész onnan indult, hogy autizmusban érintett, integráltan tanuló gyerekeknek szerettünk volna még eredményesebben segíteni. Rájöttünk, hogy közösségépítés nélkül nem tudunk érzékenyíteni: az egyik alapul szolgál a másikhoz.

Mostanra van már egy jól működő, három alkalmas közösségépítő programunk olyan gyakorlatokból és játékokból, amelyek során a gyerekek pozitívan, az erősségeikre építve kapcsolódhatnak egymáshoz. Játszunk olyat, amiből kiderül, mi az, amiben mindenki ügyes, és mi az, amiben csak néhányan. Vagy egyszerűen csak azt mondom, lépj oda ahhoz, akivel ugyanazt csináltátok hétvégén. A lényeg, hogy megtapasztalják, mennyi közös van bennük. Jóval nehezebb bántani az udvaron egy olyan gyereket, akiről tudom, hogy ő is szeret kockulni, fára mászni vagy imádja az unikornisokat - akárcsak én.

Foglalkozunk a nehézségekkel is, de nem mondjuk, hogy ez most autizmus vagy diszlexia. Csak azt mondjuk, álljon a terem bal oldalára az, akit felidegesít, ha váratlanul helyettesítő tanár jön az órára, és jobbra az, akit ez egyáltalán nem zavar. Vagy megnézzük, ki az, akit a zene nyugtat meg, ha fáradt, és ki az, aki a csendet és a sötétet szereti ilyenkor. Ezt lehet messziről indítani (például onnan, hogy ki szereti a hamburgert és ki a hot dogot), és mire eljutunk az ADHD-ra vagy az autizmusra jellemző jegyekig, addigra a gyerekek felfedezik, hogy mindenkinek vannak erősségei és nehézségei is. Az autizmus pedig ezeknek a nehézségeknek egy jellemző konstellációja - nem pedig valami tőlük teljesen idegen, furcsa dolog.

Arról, hogy egy tanuló autizmusban érintett csak akkor beszélünk, ha a szülő és a gyerek is jóváhagyja ezt. Ilyen esetekre van egy autizmus animátorunk, aki egy külön órán célzottan beszél az autizmusról, és az érintett gyerek is szót kap. De addigra már az egész osztály túl van néhány alkalom közösségépítésen, és az összes gyerek tudja, mi igaz rá az autizmus halmazból és mi nem. Rájöttünk, hogy legtöbbször nem is kell kimondani ezeket a szavakat: ha jól működik a közösség, akkor az integráltan tanuló gyerekek belesimulnak a csoportba.

Mi az, amire ebből az egészből különösen büszke vagy?

Három évvel ezelőtt még összesen öt-tíz alkalommal hívtak minket iskolákba egy tanév alatt. A múlt tanévben már több mint ötven órát tartottunk. Ebben a tanévben pedig át kellett alakítanunk az órarendünket. Most minden kedden tartok közösség építő órákat két kollégámmal együtt. Egy osztály legalább három alkalommal. Ez egy tanév alatt összesen százhúsz óra fixen - és ehhez jönnek még az eseti megbízásaink. Mindez óriási változás, és azt gondolom, hogy országos szinten egyedülálló.

Teljesen megváltozott a kommunikációnk is. Folyamatosan kint vagyunk az iskolákban, és az intézményvezetők, pedagógusok tudják, miben és hogyan tudunk segíteni. Kialakítottuk a közös nyelvünket megoldásfókuszú alapokon. Régen sokszor olyasmivel hívtak minket, hogy "borzasztó nehéz ezzel a gyerekkel, mit kell megírnunk, hogy magántanuló lehessen", most pedig azt mondják: "ezt és ezt szeretnénk, gyere el az osztályba, beszéljük meg, mit lehet csinálni." Kicsit több mint két év alatt itt tartunk.

Hatékonyan és gyorsan tudunk reagálni - még így is, hogy jóval több lett a munkánk. Az esetmegbeszéléseinken nem a nehézségeket ventilláljuk, hanem mindenki a megoldásra fókuszál. Ha valahol történt egy bántalmazás, arról kezdünk el gondolkodni, melyikünk tud odamenni és mit kellene csinálni, hogy jobb legyen. Azért tudunk évi ötven vagy százhúsz órát facilitálni, és egyből akcióba lendülni, mert nem terhel minket a problémák súlya: bízunk magunkban, a kollégáinkban, a gyerekekben, a szaktudásunkban és abban, hogy tudunk segíteni!

És még? Mik azok a dolgok, amikre jó okotok van büszkének lenni?

Tavaly a Szülők Fóruma konferencián tartottunk egy előadást ebben a témában. Előtte kérdőíves adatgyűjtést végeztünk: megkérdeztük az iskolákat, mi az, ami működött, és mi működhetne jobban. Kiderült, hogy a hetedik osztályokban nem igazán volt eredményes, amit csináltunk. Rájöttünk, hogy ennek az az oka, hogy ezekbe az osztályokba jellemzően november - december táján hívtak minket: akkor, amikor már nagyon nagy volt a baj, így a közös munka nem hozott változást. De miért is a hetedik? Ez nagy jelentőségű: hatodik osztály után rengeteg gyerek elmegy hatosztályos gimnáziumba. Az osztályösszevonások révén olyan - egymásnak többnyire idegen - gyerekek kerülnek össze, akiknek korábban azt sugallták (vagy éppen nyíltan megmondták), hogy az okosok, a jó tanulók elmennek. Nem csoda, ha a maradóknak alacsony az önértékelésük, az pedig természetes, hogy egy újonnan alakuló közösségben beindulnak a hierarchiaharcok. Mindezeknek köszönhetően nagy az esély, hogy megjelenik a bántalmazás is.

A kérdőívek elemzése alapján ebben a tanévben már elébe mentünk a dolgoknak: májusban megkérdeztük az iskolákat, hol lesz osztályösszevonás, szeptember első két hetében pedig célzottan ezekben az osztályokban tartottunk közösségépítő órákat. Karácsonyig ez háromszor másfél órát jelentett. Megkérdeztük tőlük, mik azok a dolgok, amikre szívesen visszatekintenek majd hetedik osztály végén. Mik azok, amik miatt azt mondják majd, hogy jól tudták érezni magukat az új közösségben. Minden osztály mást fogalmaz meg (nem bántjuk egymást, jól tanulunk, közös programokat csinálunk), mi pedig megerősítjük őket abban, hogy vannak látványos dolgok, amiket talán már el is kezdtek.

Hivatalos visszamérésünk még nincs erről az újításról, de a tanárok visszajelzése alapján nem indult el, vagy sokkal kisebb mértékben jelent meg a bántalmazás ezekben az osztályokban. Év közben pedig senkit nem vettek ki bántalmazás miatt. Ez egy nagyon konkrét célcsoport, amire korábban nem láttunk rá. Mennyivel egyszerűbb megoldani három prevenciós órát, mint a durva bántalmazásos eseteket kezelni!

Jó ezt hallgatni! Mondj még ilyen büszkeséget!

Az egyik iskolába azzal hívtak minket, hogy az egész felső tagozatban ellehetetlenült a tanítás, annyira sok a probléma és a bántalmazás. Felajánlottuk, hogy a tanári karral és a teljes felső tagozattal dolgozunk.

Elsőként a pedagógusoknak tartottunk két workshopot, úgy, hogy az iskola, a pedagógusok és a gyerekek erősségeit helyeztük a fókuszba. Aztán a felső tagozat kapott közösségépítést: két csoportban egy-egy saját, és abból egy (!) közös célt tűztek ki, és azokon dolgoztak év végéig. A harmadik összejövetelen megkértük a gyerekeket, hogy szedjenek össze három dolgot, amit a tanárok változtattak és jobban csinálnak azóta, hogy belevágtunk a közös projektbe. Videózni kellett volna, amikor már a kilencediket sorolták! A tanárok sokszor mindenféle visszacsatolás nélkül dolgoznak, ezért nagy dolog, hogy megtudták: a gyerekek nagyon is észrevették az erőfeszítéseiket.

Aztán a tanárok is elmondták, miket vettek észre a gyerekeken, mitől jobb nekik az osztályban tanítani. A probléma ugyan nem oldódott, meg, de a tanárok és a gyerekek szerint is egy kicsit jobb lett a helyzet - ami óriási dolog! Mindenki észrevette, hogy a másik belerakta az energiát a változásba. A gyerekek és a tanárok bizalmát megnyertük, idén reméljük, újra hívni fognak minket, és közben alakul majd a folyamat szépen a gyerekek és a tanárok saját erőforrásaiból.

És még? Mire vagy különösen büszke?

Például arra, ahogyan meg tudjuk erősíteni az apák szerepét a családokban a konzultációk során. Az SNI-s gyerekek között statisztikailag több a fiú, így az apai minta - akármilyen is - különösen fontos tényező a gyerek életében. Nem könnyű az apáknak: sokszor marginális szerepben vannak, a jéghegy csúcsát látják, kevés időt tudnak a gyerekkel tölteni. Nem csoda, hogy a fogadóórákról is gyakran elmaradnak, hiszen legtöbbször csak azt hallják, hogy a gyerekük problémás, vagy milyen galibát okozott megint.

Mi úgy kezdjük, hogy megkérjük a szülőket, hogy mind ketten jöjjenek el a fogadó órára, és gondolják át közösen, mi az, amiben ügyes a gyerekük, mi az, amit szeret. Ez eleve egy jó felhívás, aminek az eredményéből aztán jól is tudunk dolgozni. Megkérdezzük, mi az, amit együtt szoktak csinálni, mit szeret vagy mitől nyugszik meg a gyerek. Arra vagyunk kíváncsiak, hogy mi változhatna, hogyan lehetne könnyebb az élet a közös munkánktól. Vagy arra, hogy mi az, amit maguk a szülők jól csinálnak, és amiért büszkék lehetnek magukra!

Mit tesz mindez lehetővé?

Az apák (illetve a szülők) felengednek ezektől a témáktól. Újszerű és felemelő dolog arról beszélniük, hogy büszkék a gyerekükre, vagy arról, hogy szülőként miért lehetnek büszkék saját magukra. Sok az elvált szülő, és az ő esetükben talán még fontosabb, hogy visszahozzuk és megerősítsük az apákat. Arra törekszem, hogy a szülők - mindegy, hogy együtt vagy külön élnek - reményt kapjanak és közös elhatározásra jussanak abban, hogy mit képviselnek a gyerek felé. A gyerek megérzi, hogy ez az ügy érte van, és ez eleve nagyon feszültségoldó hatású.

Segíteni szeretnék abban, hogy a szülők (főleg az apák) működő módokat találjanak a gyermekükkel való kapcsolat erősítésére. Az anyák gyakran panaszkodnak, hogy a gyerek és az apa is túl sokat játszik számítógépen: de akkor miért ne lehetne rutin, hogy heti egyszer együtt játszanak?! A közös élmény a legjobb kapcsolódás az apa és a gyermek között! Ilyenkor a konzultáción egyszerre dolgozunk azon, hogy az anya elismerje a közös játék fontosságát, és azon, hogy az apa elfogadja az anya szempontját és hajlandó legyen keretezni, keretek közé szorítani például a játék idejét.

Míg régen tízből kétszer, ma tízből nyolcszor jönnek el a konzultációinkra az apák. Ezt nagyon-nagyon értékes eredménynek gondolom.

És még? Mit tesz mindez lehetővé?

Ez az egész vonalvezetés teljesen más, mintha a hagyományos problémamegoldó észjárással csinálnánk. Miután átbeszéltük az erősségeket, büszkeségeket, tehetségeket, vágyakat, reményeket és a változásból származó előnyöket, megkérdezem, hogy én magam miben tudom támogatni őket. Nem az történik, hogy a gyógypedagógus elmondja, mi a probléma, aztán az egyéni fejlesztéseken "megjavítja" a gyereket... A családok átélik, hogy a felelősség és a változáshoz szükséges erőforrások is náluk vannak - a gyógypedagógus pedig megoldóemberből egy támogató partnerré válik. Az iskola és a család többé nem egymással szemben állnak. Minden szereplő megérzi, hogy partnerek vagyunk, és kedvvel indulunk el egy közös úton, ami az egész család életét jobbá teszi majd.

Az interjút készítette: Szabó Orsi

Képek forrása: 1

# data[].attributes.attachment_link.title
Mi kell a gyerekeknek ahhoz, hogy még jobbak lehessenek?

# data[].attributes.attachment_link.description
Sorozatunkban olyan szakemberekkel beszélgetünk, akik megoldásközpontú (Solution Focused = SF) szemlélettel (is) dolgoznak. Tanáraink, képzéseink résztvevői és barátaink mesélnek arról, hogyan használják a brief coaching módszertárát a mindennapi gyakorlatban. A tizedik interjúban Atzél Réka, utazó gyógypedagógus, (az Érdi Tankerületi Központ Utazó Gyógypedagógiai Hálózatának vezetője), gyermekpszichodráma-asszisztens válaszol a kérdéseinkre.

# data[].attributes.body
A Nemzeti Bűnmegelőzési Tanács kezdeményezésére készült film.

# data[].attributes.attachment_link.title
WOWW - Insoo Kim Berg módszere. A jövő iskolája projekt, Budapest

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Sorozatunkban olyan szakemberekkel beszélgetünk, akik megoldásközpontú szemlélettel (is) dolgoznak. Tanáraink, képzéseink résztvevői és barátaink mesélnek arról, hogyan használják a brief coaching módszertárát a mindennapi gyakorlatban. Sorozatunk nyolcadik részében Gyarmati Katalin, mediátor, tréner, coach válaszol a kérdéseinkre.
Mi az, ami lenyűgöz a megoldásfókuszú munkában?
Inkább azt kérdezd, mi az, ami nem! Minden lenyűgöz. Amióta SF-esen dolgozok, nem tudok mást használni. Egyszerűen látom, hogy működik. Az egyéni ügyfeleim közül se ment még el senki úgy, hogy ne lett volna hasznos neki a beszélgetés.

De a tanároknak, szociális munkásoknak, rendőröknek szóló tréningen is, amit tartok, minden eszköz, minden mondat megoldásfókuszú. Anélkül, hogy bármit is mondanánk az SF-ről konkrétan, a hatodik nap után a résztvevők arról számolnak be, hogy átformálódott a szemléletük.
Hogyan formálódik át?
Talán az egyik legnehezebb fordulat, amit a tanárok megcsinálnak, hogy leszoknak a tanácsadásról. Meg ventillálásról! A képzés hat napja alatt egyáltalán nincs tere annak, hogy azon pörögjenek, mik a nehézségek, hátráltató tényezők. A fókuszuk végig azon van, hogy mi visz előre, mitől lesz nekik személy szerint jobb és könnyebb a saját munkájuk. Arra is hamar rájönnek, miért éri meg úgy kezdeni a napot, hogy "mi lett jobb? És még mi?". Ezt az "és még mi"-t egyébként hamar megszeretik, és nemcsak a "Mi lett jobb?" kérdés kapcsán, hanem az összes megoldásfókuszú kérdéssel együtt is. Nagyon örülök, amikor először hallom csak úgy spontán egy beszélgetésben az "...és még mi?" kérdést azzal a derűs kíváncsisággal elhangzani, ami azt jelzi, hogy a coach/mediátor szerint van még egy csomó minden válasz ott! Kaptam már kulcstartót, amibe ez volt belegravírozva, kaptam már tortát ilyen felirattal... Fontos és hasznos kérdés.
A te kedvenc kérdésed micsoda?
Egy időben sokat kísérleteztem a "mi lett jobb" kérdéssel már az első találkozásnál, pedig látszólag értelme sincs, hiszen akkor láttuk egymást először. Tudom, hogy mediáció vagy coaching előtt az ember sokat forgatja magában a dolgokat. Mire hozzám megérkezik valaki, már van egy vázlat a fejében arról, mit fog elmondani. De én a várakozásokkal ellentétben nem azt kérdeztem, hogy mi hozta ide, és nem kértem, hogy meséljen a helyzetéről vagy mondja el az előzményeket. A "mi lett jobb" kérdés egyszerűen kilök az elképzelt forgatókönyvből, a berögzült gondolati spirálból. Aztán már ezen a vonalon tudunk tovább menni, például úgy, hogy megkérdezem: mi az, amire ő különösen büszke vagy különösen jól ment neki. Ezek eleinte furcsa kérdések, és nehéz rájuk válaszolni. De idővel és gyakorlással meg lehet szokni.
Te magad hogyan szoktad meg ezt a kérdést?
Magammal kapcsolatban? Szívfájdalmam, hogy elég kevésszer kapom meg ezt a kérdést, inkább feltenni szoktam...
Akkor itt az alkalom! Mi az, amire különösen büszke vagy?
Például arra, hogy a képzésünkön részt vevő rendőrnek, rendőri vezetőnek, pedagógusoknak, javítóintézetben lévő fiatalnak, vagy a tököli börtönben épp büntetését töltő embernek ugyanazzal a bizalommal tudom feltenni ezt a kérdést, azáltal, hogy tudom, hogy van benne erősség, és olyasmi, amit különösen jól csinált. A másik oldalon pedig a rendőrnek, pedagógusnak és a fogvatartottnak is ugyanolyan nehéz ezekre a kérdésekre válaszolnia.

Anna a meggyőződésnek, hogy mindenkinek vannak erősségei (nem is kevés), mindenki jó valamiben, különös jelentősége van a reintegrációs beszélgetésekben. Eleve hatalmas dolog, hogy kintről megyünk be, a külvilágot képviseljük és partnerien beszélgetünk. De hogy kívülről bejött emberként olyanokat kérdezünk, hogy mi az, amit az elmúlt időszakban különösen jól csinált, vagy miért lehetnek őrá büszkék a szerettei... Az ilyen irányú kérdések különösen jó ízt adnak az egésznek. Azt az ígéretet is hordozzák magukban, hogy talán a külvilágban is lesznek olyanok, akik nem csak lenézni fogják azért, mert börtönben volt, hanem elismerik őt azért, amiket jól tesz és ami őbenne jó.

Mikor elkezdtük a megoldásfókuszú reintegrációt, akkor fontos kérdés volt számunkra, hogy mit kell tudnunk az illetőről és egyáltalán tudunk-e olyan teljes bizalommal jelen lenni velük, ahogyan egy SF-es coach azt megteszi. Az derült ki, hogy teljesen lényegtelen, hogy az illető bűnelkövető-e vagy sem: az előítéleteket kint lehet hagyni. Ezt is lehet gyakorolni, és lehet benne fejlődni. Nekem az vált be, hogy olyan szemmel, vagy szűrővel ülök ott, amin keresztül látom, hogy az ügyfelem kint meg fogja tudni valósítani azokat a dolgokat, amiket szeretne. Mindezt vissza is jelzem. Elmondom, milyen erősséget fedeztem fel, rákérdezek a változásra, és legkésőbb akkor, amikor a fenekem eléri a széket (ahogy Hankovszky Kati mondani szokta) elhatározom, hogy meg fogom keresni, mik ennek az embernek az erősségei.
Mesélj még arról, hogy ezt hogyan csinálod!
Senki sem előítélet-mentes. Én is képes vagyok olyasmibe belecsúszni, hogy minden és mindenki milyen rossz. Nekem a legnagyobb kihívás ebben a munkában a javítóban ülő fiatal lányokat látni. A javítóintézet nem börtön, hanem a gyermekvédelemhez tartozik: sokkal szabadabb a légkör, közvetlenebb a beszélgetés, ezáltal többet megtudunk a gyerekekről. Szóval ott ülnek velem szemben a tizenhat éves lányok, és látom, miket cipelnek a hátukon és miken mentek keresztül. Olyan dolgokat, amiken az átlagember hatvan év alatt, vagy inkább soha. Ráadásul nem is kizárólag ők a felelősök: ami velük történt, az velem, vagy bárkivel megtörténhettek volna.

Elképesztő mélypontokból tudnak feljönni. Képesek a bent töltött időt arra használni, hogy átgondolják magukat, tervezzenek, támogatókat keressenek, tanuljanak. Lenyűgöző látni, milyen hihetetlen erőket mozgósítanak. Ez az előítéleteim csökkentésében is nagyon sokat segít: nem úgy ülök ott, hogy ő rabolt, lopott, amit én sose tennék, tehát ő rosszabb mint én. Hanem úgy, hogy egyáltalán nem vagyok benne biztos, hogy ha az én életem kezdődött volna az övékhez hasonlóan, ha velem történt volna annyi minden, akkor én nem ugyanitt ülnék-e, mint ők. De az utánkövetésből is látszik, hogy képesek a sorsukat jobbra fordítani, elhatározásokat tenni és ezeket meg is valósítani.
Mi az, amire még különösen büszke vagy?
A Gyöngyösi Kriszta Gigivel tartott mediációs tréningünkre. Ez most már van, korábban Magyarországon nem létezett. Sőt, most már akkreditált, úgyhogy a pedagógusok pontot is kapnak érte. Eddig tizenkét csoportunk volt, és mostanra már nagyon összeállt a tréning. Tudunk bízni a folyamatban, tudunk a csoportra hagyatkozni. Mindent belőlük és az interakciókból szedünk ki, és bármi történhet, nem ijedünk meg tőle, mert biztosan tudjuk, hogy a dolog működni fog. Ha valami felkavarodott bennük, őszintén azt tudjuk mondani: wow, ez tök jó!

Tegyük föl, hogy ez, ami most történt, egy mediációs képzésen valahogyan hasznos. Együtt minden aktuális tapasztalatból ki tudjuk szedni a tanulságokat. A fontos, hogy nem mi mondjuk ki, hogy mi az, ami egy megoldásfókuszú mediációban fontos, hanem mindnet az interakciók tapasztalataiból fogalmaznak meg a résztvevők. Már az első nap vezetnek mediációt, pedig még egyetlen szó sem hangzott el arról, hogy mi a csuda az a mediáció, mit kell csinálnia egy mediátornak, és mi is az a megoldásfókuszú megközelítés.
És még?
Az iskolai projektünkre, amiből a WoWW film magyar adaptációja is készült. Bementünk egy iskolába, és az egyik osztályban megfigyeléseket tartottunk, majd megfigyelés alapú pozitív visszajelzéseket adtunk a diákoknak. Megtanítottuk őket, hogyan skálázzák a saját teljesítményüket és hozzáállásukat. Emellett még egy három napos képzést is tartottunk néhány, az osztályban tanító tanárnak. Ez egy kifejezetten balhés csapat volt. Mégis nagyon hamar, három-négy hónapnyi megfigyelés után eljutottak oda, hogy az osztályon belül mindenki tudott szólni mindenkihez, pedig ez korábban elképzelhetetlen volt.

De talán ennél is fontosabb volt az, ahogyan a tanárok tudtak változtatni. Egyikük így fogalmazott: "korábban azt tanultuk, hogy ha egy diák bármi rosszat csinál, azt írjuk, de a jó dolgokat észre se vesszük". Nem volt ez egy rossz osztály, tele elvetemült diákokkal, nem olyanok voltak, akik direkt keresztbe akarnak tenni. Amint megfelelő figyelmet kaptak, javult a magatartásuk, iskolai jelenlétük, jobb lett az osztályközösség is... Csak kellett valaki, aki képes volt észrevenni, mit és hogyan csinálnak jól.
Mi az, ami változott a szakmai gyakorlatodban, mióta megoldásfókusszal dolgozol?
Nagyon sok minden. 2015-ben mondtam fel a munkahelyemen, hogy mediátor legyek. Ekkor még csak egy klasszikus haladó mediációs képzés volt a hátam mögött, és úgy dolgoztam, hogy szépen végighallgattam a pár tagjait, akik elmondták, mi a gond, és az hogyan alakult ki. Nagyon leszívott ez a fajta munka: egy három órás válási mediáció után úgy jöttem haza, mint aki nyolc órát robotolt a bányában.

Aztán szinte a semmiből kaptam egy meghívást Hankovszky Katitól Marco Ronzani budapesti workshopjára, ami több szempontból is felüdülés volt. Marco személyisége, karaktere eleve érdekes volt. Beléptem a terembe, és ott ült egy fickó, aki majdnem szétfolyt a széken. Rettentő laza és magabiztos volt. Másrészt kiderült, hogy lehet másképp, és nem kell megtudnom kinek mi a baja, de még azt sem, hogy mit akarnak. Nem kell végighallgatnom azt sok lehangoló dolgot. Már másnap elkezdtem használni, amit itt tanultam, például elkezdtem következetesen az erősségekre rákérdezni.

Az erősségek kutatása nagyon egyszerű eszköz, és némi gyakorlással nagyon bele lehet jönni. Egy tanár például eldöntheti, hogy a mai nap minden hozzá odalépő diákról megfogalmaz magában öt olyan dolgot, amit az illető jól csinál. Vagy egy szociális munkás elkezdheti értékelni, hogy az ügyfele - így vagy úgy - de irányítja az életét, működik, életben van. Sőt, még rá is kérdezhet, hogy mi az, amiket az ügyfele jól csinál. Tudom, nem könnyű, mert a szociális munkás és az ügyfele közötti munka kiindulópontja eleve az, hogy valaki valamit nem jól csinált, mondjuk nem járatta iskolába a gyerekét. Ha így indulok, szinte logikus is azzal folytatni hogy a segítő szakember megmondja, mit csináljon az ügyfél.

Ugyanígy az iskolai rendszerben is a tanár az, aki megmondja, ki milyen szinten van és kinek merre van a fejlődés útja. Ehhez képest hihetelen változást hoz, ha a működő megoldásokból és az erőforrásokból tudunk kiindulni - úgy, hogy magát az ügyfelet vagy diákot tekintjük a kompetens személynek a saját ügyében. Nagy álmom, hogy egyre inkább és minél többen így csinálják majd a iskolákban és a szociális szférában.
És még mi változott?
Magabiztosabb lettem. Bízom abban, hogy ha így állok hozzá az emberekhez, akkor az nekik hasznos lesz. Hiába furcsállják elsőre a kérdéseimet, nem ijedek meg, mert tudom, hogy működni fognak. Nem feltétlenül komfortos kérdések ezek. A hétköznapokban nyilván nem úgy beszélgetünk, hogy "mik a legmerészebb reményeid?". Vagy ott van például Gigi kedvenc kérdése, a "mit tesz ez neked lehetővé?", ami egy igazán összetett kérdés. De tudom, hogy megéri ezekkel gyakorolni, edzeni a résztvevőket, mert sokszor láttam már, milyen kapukat nyit meg egy ilyen kérdés.

Aztán attól is magabiztosabb lettem, hogy úgy érzem, nem kell nekem hihetetlenül extra és nagy dolgokat tudnom. Nem kell szakértőnek lennem, nem kell tudnom, hogy él az adott család. Elég, ha képes vagyok úgy ülni az ügyfeleimmel, hogy elhiszem és elismerem, hogy egy csomó mindent már most is jól csinálnak.
És mint magánember? Mi lett más?
Legtöbbször a magánéletben is rajtam van ez az erőforrás-detektív szemüveg. Akiket szeretek, azokat ezen a szemüvegen keresztül nézem. Így sokkal könnyebb bármilyen haragot vagy megbántottságot elengedni. Rossz érzések helyett arra figyelek, ami működik. Ami engem vagy a másikat vagy mindkettőnket előre visz.

Mostmár a gyerekemet is sokkal jobban békén tudom hagyni - ez is egy változás. Jobban el tudom hinni, hogy képes a saját dolgait menedzselni, még akkor is, ha csak hét éves. Nem akarom, hogy tökéletes legyen. Reggel, iskola előtt nem mondom neki, hogy ilyen vagy olyan legyél, jól viselkedj, fogadj szót... azt mondom, hogy érezze jól magát, és abban hiszek, hogy ha ez megvan, akkor a tanulás már magától jönni fog. Nekem ez kihívás, de látom, hogy hasznos, mert sokkal kisebb így bennem a feszültség, a kapcsolatunkban pedig kevesebb a surlódás.
Hol látnád még szívesen a megoldásfókuszt?
A felsőoktatásban, főként a pedagógusképzésben. Örömmel látom, hogy már vannak is innen-onnan erre irányuló tervek. Nagy álmom még a szociális szféra megoldásfókuszú megújítása. Azt hiszem, ez olyasmi, amit Insoo is boldogan látna a mennyországból.

# data[].attributes.attachment_link.title
"Az előítéleteket kint lehet hagyni" - interjú Gyarmati Katalin mediátorral

# data[].attributes.attachment_link.description
Sorozatunkban olyan szakemberekkel beszélgetünk, akik megoldásközpontú szemlélettel (is) dolgoznak. Tanáraink, képzéseink résztvevői és barátaink mesélnek arról, hogyan használják a brief coaching módszertárát a mindennapi gyakorlatban. Sorozatunk nyolcadik részében Gyarmati Katalin, mediátor, tréner, coach válaszol a kérdéseinkre. Mi az, ami lenyűgöz a megoldásfókuszú munkában? Inkább azt kérdezd, mi az, ami nem!

# data[].attributes.body
Gyarmati Kati cikke (2015)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
A cikk a Kölöknet Online Magazinban jelent meg 2015-ben.

Szerző: Gyarmati Katalin

Régóta elköteleztem magam a megoldásfókuszú (angolul: solutionfocus) megközelítés, módszer mellett, ezért is örültem, amikor lehetőségem nyílt megnézni egy dokumentumfilmet, amit Hollandiában forgattak egy általános iskolában. Egy nehezen kezelhető osztályba hívták meg Insoo Kim Berget ( a továbbiakban Insoo), a módszer egyik kidolgozóját, hogy segítsen.

Mielőtt elmesélem, hogy mit csinál Insoo az osztályban, nézzünk rá egy pillanatra, hogyan működik az oktatás - nevelés nálunk: a tanár bemegy az osztályba, és megmondja, hogy mit csinálnak a gyerekek jól, mit csinálnak rosszul.

https://www.youtube.com/watch?v=C2bOWDzLdng

Főleg az utóbbit teszik meg gyakran. „Gyerekek, ez így nem megy tovább! Ha így viselkedtek, akkor ez meg ez meg ez lesz. Szégyelljétek magatokat! Tőletek zeng a tanári, minden tanár nekem panaszkodik...stb."

Szeretnénk azt hinni, hogy ha elmondjuk a gyerekeknek, hogy melyik viselkedésükkel bántanak minket, akkor majd legközelebb, mielőtt ugyanazt tennék, eszükbe jut, hogy ez rossz nekünk, és nem teszik meg. Nem működik, mégis újra és újra megpróbáljuk...

# data[].attributes.attachment_link.title
Médiamegjelenés: Mégis könnyen kezelhetők a nehezen kezelhetők?

# data[].attributes.attachment_link.description
A cikk a Kölöknet Online Magazinban jelent meg 2015-ben. Szerző: Gyarmati KatalinRégóta elköteleztem magam a megoldásfókuszú (angolul: solutionfocus) megközelítés, módszer mellett, ezért is örültem, amikor lehetőségem nyílt megnézni egy dokumentumfilmet, amit Hollandiában forgattak egy általános iskolában. Egy nehezen kezelhető osztályba hívták meg Insoo Kim Berget ( a továbbiakban Insoo), a módszer egyik kidolgozóját, hogy segítsen.

# data[].attributes.body
Ben Furman feljegyzése a kérdésre adott válaszként

# data[].attributes.headline
A konferencia anyagából tanulmánykötet készül,

# data[].attributes.subject
A konferencia anyagából tanulmánykötet készül,

# data[].attributes.body
melynek megjelenése 2023. márciusában várható.

# data[].attributes.attachment_link.title
Megoldásközpontú gond. a N.C.S.Á.I-ban 2022. Budapest ZJ

# data[].attributes.body
Választható magyar felirattal

# data[].attributes.headline
...és mégegy példa a motiváció lépéséhez

# data[].attributes.subject
...és mégegy példa a motiváció lépéséhez

# data[].attributes.body
kiválasztható magyar felirattal

# data[].attributes.headline
Készségalapú megközelítés - az a bizonyos 15 lépés

# data[].attributes.subject
Készségalapú megközelítés - az a bizonyos 15 lépés

# data[].attributes.body
választható magyar felirattal

# data[].attributes.attachment_link.title
Dr. Furman explains Kids'Skills (20 min, multilingual subtitles)

# data[].attributes.headline
Videó Sue Younggal a tágomató csoportokról

# data[].attributes.subject
Videó Sue Younggal a tágomató csoportokról

# data[].attributes.body
angol felirat választható

# data[].attributes.headline
Emma Burns: Megoldásfókusz az új-zélandi rendőrség életében

# data[].attributes.subject
Emma Burns: Megoldásfókusz az új-zélandi rendőrség életében

# data[].attributes.attachment_link.title
Emma Burns: Megoldásfókusz az új-zélandi rendőrség életében

# data[].attributes.attachment_caption
Megolda CC 81sfo CC 81kuszra 20e CC 81pi CC 81tett 20szervezetek

# data[].attributes.headline
Dr. Ben Furman: Készségalapú megközelítés

# data[].attributes.subject
Dr. Ben Furman: Készségalapú megközelítés

# data[].attributes.attachment_link.title
Dr. Ben Furman: Készségalapú megközelítés