# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Prenez un contrôle total sur la numérisation de vos négatifs 35 mm, 120 et formats spéciaux à l'aide de votre smartphone ou de votre appareil photo numérique et du kit de numérisation DigitaLIZA+.

Capturez le monde avec une vue incroyable a 170° avec le Fisheye No.2 Acapulco La Quebrada. Capturez vos souvenirs sur pellicule de 35 mm !

La photo de la semaine est signée japh, qui a réalisé ce cliché ultra-mignon à l'aide de notre Color Negative 800 !

Cette édition de notre série Synesthésia met en valeur l'amour sur pellicule 120 et associe les images à des chansons d'amour en tous genres !

Le photographe Clément Thomas a réalisé des clichés atypiques d'un voyage en Italie, équipé de deux appareils Lomography et de pellicules LomoChrome. Il nous en dit plus !

Découvrez nos pellicules

Que vous soyez à la recherche de 35mm, de Moyen Format 120, de 110 ou de pellicules instantanées, il y a une pellicule pour vous !

Félicitations a @iannsolo qui est notre LomoHome du Mois grâce a cette série de photos prise avec notre cher et tendre Lomo LC-A+ !

# data[].attributes.attachment_link.description
Nous adorons la photographie créative. Découvrez une vaste gamme d'appareils, d'objectifs, d'accessoires et de pellicules à expérimenter. Devenez membre de notre communauté amusante, partagez vos photos fantastiques avec vos amis et lisez les dernières astuces et news du monde de la photo !

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I alla filmerna finns människans motsägelsefulla strävan efter att vara ett med naturen och i samma andetag distansera sig från den och kontrollera den. Detta paradoxala förhållningssätt undersöks genom olika typer av fenomen, som djurparkers konstruktion, utdöende traditioner och människans idéer om expansion.

I utställningsrummet visas varje film i sin helhet under respektive utställningsperiod. Berättelserna utvidgas med fotografier, texter och arkivmaterial.

I. Mechkar-The Story of a Bulgarian Bear Owner (2005)
Vernissage 26 januari 17:00 - 20:00
Utställningen pågår 26/1-11/2

Den romska traditionen att livnära sig på dansande björnar har gått i arv i generationer i över 1000 år. År 2000 bestämde sig djurrättsorganisationerna Vier Pfoten och Brigitte Bardot Foundation att sätta stopp för denna verksamhet i Bulgarien. Mechkar-The Story of a Bulgarian Bear Owner följer björnägaren Stefan Dimov Ivanov och hans björn Stefka under deras sista tid tillsammans

Vernissage 15 februari 17:00-20:00
Utställningen pågår 15/2-3/3

Förundran, exploatering och en önskan om att bevara; Curiosity and Control handlar om vår komplexa relation till naturen. Genom intervjuer med djurparkschefer, historiker och arkitekter undersöks hur dioramor på naturhistoriska museum och hur djurparker försökt återkoppla människor med naturen liksom vår drift att kontrollera den. Som djurparkschefen David Hancock's uttrycker det; There's a fine line between loving something and possessing it.

Vernissage 7 mars 17:00-20:00
Ett samtal med Albin Biblom. Kl 18:00.
Utställningen pågår 7/3-17/3

Fruktflugor, grodor och hundar är bara några av de djur människan skjutit ut i rymden. The Conquest of Space berättar om schimpansen Hams rymdresa några månader innan Gagarin blev den första människan i rymden. En tragikomisk betraktelse över människans rymdprogram sedd från djurens perspektiv baserat på arkivmaterial från NASA och National Archives.

I samarbete med Tempo Dokumentärfestival.

# data[].attributes.attachment_link.title
Albin Biblom: Mechkar, Curiosity and Control och The Conquest of Space - en utställning i tre delar.

# data[].attributes.attachment_link.description
I alla filmerna finns människans motsägelsefulla strävan efter att vara ett med naturen och i samma andetag distansera sig från den och kontrollera den. Detta paradoxala förhållningssätt undersöks genom olika typer av fenomen, som djurparkers konstruktion, utdöende traditioner och människans idéer om expansion. I utställningsrummet visas varje film i sin helhet under respektive utställningsperiod.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
For the first time in a career spanning over 40 years, Cindy Sherman explores her first non-photographic medium: Tapestry.

Produced in Belgium-with its centuries-long history of weaving-and made of cotton, wool, acrylic and polyester, each tapestry invents and introduces an entirely unique character. In keeping with many of Sherman's previous works, the artist substantially alters her appearance, generating her idiosyncratic figures through changes in hair color, eye color, skin tone, facial features and even gender.

"I'm trying to erase myself more than identify myself or reveal myself. That's a big, confusing thing that people have with my work: they think I'm trying to reveal these secret fantasies or something. It's really about obliterating myself within these characters." Cindy Sherman

This blending effect is taken to new heights in the tapestries. In one untitled work from 2020, snow-covered trees meld with the figure's white hair and white-flecked shirt, confusing the lines between foreground and background. The artist's characters are also increasingly digitally manipulated, resulting at times in grossly exaggerated traits or the partial dissolution of the body as it begins to merge with its environment. Though some of the tapestries have simple backgrounds, putting focus on the figure, others include elaborate digital landscapes often enhanced by iPhone app effects.

"About ten years ago, I was already starting to think of tapestry as a medium and had a test made. And as a result, I thought this would only work with a close-up of a face, a tighter portrait. So it made sense to use the Instagram images." Cindy Sherman

By bringing together contemporary digital tools such as Photoshop and Instagram with such a traditional medium as tapestry, and continuing to push the bounds of figural representation, Sherman gives a nod to art history, gender and societal roles. She embraces the art historical significance of tapestry, relying on its tried-and-tested methods of production, while interjecting the art form with her own twenty-first century spirit.

# data[].attributes.attachment_link.title
Cindy Sherman - Tapestries - Los Angeles - Sprüth Magers

# data[].attributes.attachment_link.description
For the first time in a career spanning over 40 years, Cindy Sherman explores her first non-photographic medium: Tapestry. Produced in Belgium-with its centuries-long history of weaving-and made of cotton, wool, acrylic and polyester, each tapestry invents and introduces an entirely unique character.

# data[].attributes.body
https://talking-pictures.net.au/2023/05/27/jorma-puranen-narrating-the-north/

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
This solo exhibition by Jorma Puranen continues the accomplished artist's sustained investigation of the themes of colonial history and Arctic exploration. The title of the show is a quote from a poem by the Greenlandic poet and human rights activist Aqqaluk Lynge about caribou hunting in the old days, when the people could sometimes hear a sound like faraway thunder a few days before the arrival of caribou herds. Caribou hunting has since been discontinued and the sound of thunder these days resonates with the threats and uncertainties facing Arctic indigenous peoples.

The scale of many of the new works is extensive. The large format is paralleled by large themes, yet the photographs of archival materials also feature minuscule specks of dust, particles that are barely visible. The central components of Puranen's art - shadows, dust, scratches and reflections - have featured in his photographs for decades; in the new series they are now joined by liquid. Constructed of superimposed layers of images, the works invite the eye to look both near and far. The layers are like maps - maps of the past and of the future, of their reciprocal and oscillating motion.

They Could Hear a Faraway Thunder transforms eerie Arctic landscapes into otherworldly vistas that are almost like moonscapes. Through the combination of found imageries, experiments with pigments, and randomness, Puranen's new works conjure up a world that is fragile and fleeting. The series is inspired by experiments joining 19th-century science with photography and by fleeting encounters between light and matter. As the author John Berger once remarked: "What makes photography a strange invention is that its primary materials are light and time."

Using imageries from archival and museum sources, Puranen investigates cultural memory. His practice is driven by a sensitivity to issues of history, time and place. The exhibition presents his photographs in interconnected wholes that give rise to poetic as well as narrative possibilities.

Jorma Puranen (b. 1951) studied photography at the University of Art and Design Helsinki (UIAH) from 1973-1978. He has work in numerous museums and collections, including the Victoria & Albert Museum in London, Maison Européenne de la Photographie in Paris, Moderna Museet in Stockholm, and the Stedelijk in Amsterdam. From 1995-1998 Jorma Puranen served as professor of photography at UIAH. Puranen has held solo shows most recent at Purdy Hicks Gallery, London (2023), Aboa Vetus Ars Nova, Turku (2020), Persons Projects Gallery, Berlin (2019), Harewood Contemporary, Leeds (2016), Bunka Gallery at the Higashikawa Photo Festival, Japan (2014). He has participated in numerous group exhibitions, including Mythos Wald. Das Flüstern der Blätter, KunsthalleEmden (2022); Spaces of Uncertainty, Kunsthalle Helsinki (2022); Ink Dreams, LACMA, Los Angeles (2021); On Disappearance and Appearance, AlfredEhrhardt Stiftung, Berlin (2018); Zwischen Licht und Dunkelheit. Licht in der finnischen Gegenwartskunst, Stadtgalerie Kiel (2017).

read more

# data[].attributes.attachment_link.title
Jorma Puranen: They could hear a faraway thunder | 7 September - 1 October 2023 | Galerie Anhava

# data[].attributes.attachment_link.description
This solo exhibition by Jorma Puranen continues the accomplished artist's sustained investigation of the themes of colonial history and Arctic exploration. The title of the show is a quote from a poem by the Greenlandic poet and human rights activist Aqqaluk Lynge about caribou hunting in the old days, when the people could sometimes hear a sound like faraway thunder a few days before the arrival of caribou herds.

# data[].attributes.attachment_link.description
Photo Opportunities We travel, we see a monument, we take a picture. Framing sites of mass tourism in our viewfinders,…

# data[].attributes.headline
on dubble exposure, narrating photography, and more - Duane Michals

# data[].attributes.subject
on dubble exposure, narrating photography, and more - Duane Michals

# data[].attributes.attachment_link.title
Duane Michals - Artists - DC Moore Gallery

# data[].attributes.headline
Apply for documentary photography residency

# data[].attributes.subject
Apply for documentary photography residency

# data[].attributes.attachment_link.description
För sjunde året utlyser Sune Jonsson Centrum för dokumentärfotografi (SJCD) ett residens för fotografer och filmskapare. Syftet är att främja den dokumentära bilden, dess utövare och verka för samtidsdokumentation. Med residenset vill vi också stödja utforskandet av och möjligheterna med dokumentärfotografi. Ansökan är öppen mellan 1 mars – 1 april 2024.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
It is usual these days to look back at the invention of photography in the mid-19th century as a welcome event in technological progress that enabled an exciting new form of representation: a moment captured and represented as fact. But as Geoffrey Batchen points out in his latest book, the catalogue to a recent exhibition at the Van Gogh Museum in Amsterdam, photographs were seen by many as a pale substitute for a painting: as mere testimony, a photo could never pack the interpretive or emotional punch that, say, a painting could. Hence the mid-19th- and early-20th-century practice of embellishing photographs with writing and objects to lend the mechanical image a resonance and meaning that it otherwise lacked.

Batchen's lively and insightful discussion focuses on portraiture, ranging from the genre of photos of people looking at photos to that of fotoescultura, a Mexican and Mexican American tradition in which photographic images are carved into wooden reliefs. By adding layers of reference and tactility, the image's modification gives the subject an immediate presence. Observing that this link is most poignant in the case of memorialization, Batchen mines the significance of the objects often added to images behind glass-particularly locks of hair, biblical harbingers of reunion in the afterlife that serve as the most direct and uncanny means of evoking the deceased's presence, and intricately embroidered mats, suggestive of long hours of sad toil that mutely express the enduring act of remembrance, linking subject and viewer across time as well as space.

Drawing out the complexities of what is essentially an obsolete folk practice, Batchen borrows Barthes to argue that the addition of a "talismanic piece of the body" to a photograph transforms it from the studium of mere resemblance to the punctum of the "subject-as-ghost," adding a "sympathetic magic to the photograph." Given the strength of his argument, his call for a new art-historical narrative that includes and accounts for these vernacular objects seems long overdue.

-Nell McClister

Forget Me Not was published in April by Princeton Architectural Press.

# data[].attributes.attachment_link.title
BOMB Magazine | Geoffrey Batchen's Forget Me Not: Photography and...

# data[].attributes.attachment_link.description
It is usual these days to look back at the invention of photography in the mid-19th century as a welcome event in technological progress that enabled an exciting new form of representation: a moment captured and represented as fact.

# data[].attributes.attachment_link.title
Каменный крест (1968) драма

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jan Troells återvänder till Andrées polarexpedition, som han hade dramatiserat i spelfilmen Ingenjör Andrées luftfärd femton år tidigare i en stillsam men suggestiv dokumentär som speglar regissörens intresse för fotografi och för att med filmens hjälp återskapa verkliga livsöden ur det förflutna.

Dokumentär
År: 1997
Regissör: Jan Troell
Längd: 61 min
Åldergräns: 7 år
Filmen finns med engelsk text.
Boka filmen för biografvisning i Filminstitutets distribution.
Den korta (61 minuter) långfilmen En frusen dröm om Andrée är en fristående pendang till Jan Troells tidigare spelfilm Ingenjör Andrées luftfärd (1982), i sin tur inspirerad av Per Olof Sundmans bok med samma namn från 1967. Båda filmerna handlar om Salomon August Andrées försök att tillsammans med de yngre kompanjonerna Nils Strindberg och Knut Fraenkel flyga över Nordpolen i luftballong sommaren 1897.

I En frusen dröm återanvänder Troell material från sin egen spelfilm, men lägger precis som Bea Uusmas Augustprisvinnande bok Expeditionen: en kärlekshistoria (2013) mer fokus på de handgripliga spår som finns från expeditionen: dagböcker, brev, kläder och utrustning, Strindbergs fotografier som gick att framkalla trots att de legat begravna i snön på Vitön i trettiotre år innan resterna från de tre ballongfararna upptäcktes 1930. Medan Ingenjör Andrées luftfärd var en påkostad spelfilm i färg, punkterad av Strindbergs stillbilder som svartvita dokumentära inslag, sätter En frusen dröm en lupp på fotografierna, utforskar varje detalj, precis som de tre polarresenärerna måste ha begrundat det främmande landskapet som omgav dem. Avsnitten från spelfilmen är nu omvandlade till svartvitt för att ännu mer sömlöst smälta ihop med stillbilderna.

Expeditionen var en nationell angelägenhet såväl 1897 som 1930; Andrées försök att bli först med att nå Nordpolen kan jämföras med den nationalistiska yra som omger stora sportevenemang, och när resterna från lägret på Vitön återbördades till Sverige hyllades de tre männen som hjältar. Ända sedan de döda männens resedokumentation först publicerades 1930 (bara tre månader efter att lägret hade hittats) i boken Med Örnen mot polen har fragmenten från resan inspirerat fantasifulla teorier om och försök till rekonstruktioner av vad som hände mellan den 11 juli 1897, då den vätefyllda ballongen lyfte från norra Svalbard (som då hette Spetbergen) och den 8 oktober samma år, då Andrée gjorde sin sista dagboksanteckning.

Senare generationer har sett Andrée som ansvarig för sina två unga medresenärers liv, då hans noggranna planering grundade sig på bristfälliga kunskaper om arktiska väderförhållanden och optimistiska antaganden om den otestade ballongens bärighet och styrbarhet. Fraenkel blev expeditionens tredje medlem sedan meteorologen Nils Ekholm hoppade av eftersom han insåg att ballongen inte var tillräckligt tät. I En frusen dröm läser skådespelarna Max von Sydow, Samuel Fröler, Rolf Lassgård och Anita Ekström ur dagboksanteckningar och brev som ger inblickar i expeditionsmedlemmarnas motiv. Det som går att mäta - inventering av matförråd, väderförhållanden, datum, tidpunkt - varvas med suggestiva referenser till "stridigheter" eller "moral" som får oss att undra vad de egentligen kände och tänkte, tre ensamma män, förlorade i ett landskap av snö och is.

Att Troell fick möjlighet att återvända till ämnet 1997 femton år efter spelfilmens premiär beror förstås på att det då var 100-årsjubileum för polarexpeditionen. Precis som den senare produktionen Maria Larssons eviga ögonblick (2008) speglar filmerna om Andrée-expeditionen Troells intresse för fotografi och för att återskapa verkliga livsöden ur det förflutna med hjälp av filmmediet. De dokumentära bilderna får nytt liv, frusna ögonblick töas upp, och den drömlika atmosfär som finns i Strindbergs foton blir tredimensionell. Allan Petterssons åttonde symfoni dramatiserar bilderna, en filmrulle med bästföredatum 1898 väcker svindlande funderingar kring tid, liksom berättelsen om brevduvorna som lämnar de tre männen ensamma med sina anteckningar, som ska begravas under snön i trettiotre år innan någon läser dem.

Text: Ingrid Stigsdotter (2015)

# data[].attributes.attachment_link.description
Jan Troells återvänder till Andrées polarexpedition, som han hade dramatiserat i spelfilmen Ingenjör Andrées luftfärd femton år tidigare i en stillsam men suggestiv dokumentär som speglar regissörens intresse för fotografi och för att med filmens hjälp återskapa verkliga livsöden ur det förflutna.

# data[].attributes.attachment_link.description
Dora Maar, pseudonym för Henriette Theodora Markovitch, född 22 november 1907 i Tours, död 16 juli 1997 i Paris, var en fransk fotograf och konstnär. Hon var på 1930-talet uppmärksammad för sin fotokonst inom olika genrer, surrealism, socialrealism och reklam- och modefoto. Hon samarbetade och hade en relation med Pablo Picasso.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
In A Partial Disassembling of an Invention, Without a Future: Helter Skelter and Random Notes in Which the Pulleys and Cogwheels Are Lying Around at Random All Over the Workbench, each cyanotype (a photographic print with a cyan-blue tint) was produced using an object from the artist's studio, which was placed on a porous surface (such as discarded paper or cardboard) that has been coated with UV-sensitive material. After being exposed to sunlight, the object's silhouette appears against a cyan-blue background.

The installation presented the cyanotypes in order, to form a visual timeline, beginning with those created in October 2013 in Los Angeles, and ending with work created in London by Beshty over this summer, using materials from the Barbican during his month-long residency in September 2014.

# data[].attributes.attachment_link.description
In A Partial Disassembling of an Invention, Without a Future: Helter Skelter and Random Notes in Which the Pulleys and Cogwheels Are Lying Around at Random All Over the Workbench, each cyanotype (a photographic print with a cyan-blue tint) was produced using an object from the artist's studio, which was placed on a porous surface (such as discarded paper or cardboard) that has been coated with UV-sensitive material.

# data[].attributes.attachment_link.description
Arne Svenson is a fine art photgrapher living in New York City.

# data[].attributes.attachment_link.embed_code
View this post on Instagram

A post shared by Louisiana Museum of Modern Art (@louisianamuseum)

# data[].attributes.attachment_link.description
OEIOEI # 104–105: Organisering!? Rum för kultur: Folkets hus, kulturhus, publiceringspraktiker Red: Jonas (J) Magnusson & Cecilia Grönberg 608 sidor, 2024 OEI # 102–103: Photography on Edge Ed: Jonas (J) Magnusson & Cecilia Grönberg 432 pages, 2024OEI # 100–101: GDH / fortsätta med andra medel Red: Jonas (J) Magnusson & Cecilia Grönberg 496 sidor, 2023OEI # 98–99: Aural Poetics Edited by Michael Nardone 368 pages, 2023 OEI # 96–97: Det tekniska apoteket (Bernard Stiegler, andens politik och minnets estetik) Gästredaktörer: Axel Andersson och Tania Espinoza 208 sidor, 2022 OEI # 94–95: geografier Red: Jonas (J) Magnusson & Cecilia Grönberg 464 sidor, 2022

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
om hålkamera, några praktiska formler och hur man drillar ett hål.

fotograferad med "Den Mulna Kameran" (se bild längre ner i texten)

Först lite säljsnack! Tag en ljustät påse och stick hål i den och du har en hålkamera! Du saknar ett vidvinkelobjektiv till din storformatskamera - ett hålobjektiv är ett prisvärt alternativ. Behöver du bygga en kamera med krokig filmbana? Hålkamera!

Hålkamera är buskul. NASA använder hålkameran för dess distorsionsfria bild. (Rymdteleskopet Hubble lär ha en hålkamera för positionsbestämning.) Pictoralisterna vid 1800-talets slut använde hålkameran för dess mjuka skärpa och det enorma skärpedjupet. Andra finner ett alkemistiskt drag hos hålkameran. Den transformerar verkligheten, från tre till två dimensioner, via en punkt, utan mellanliggande filter. Hålkameran och dess bilder är på det sättet en tydligare metaformaskin än den vanliga kameran som vi så ofta tar för given.

Jag har efter bästa förmåga försökt att sammanställa litet matnyttigt om hålobjektiv och hålkameror. För att förklara hur man räknar ut optimala hålstorlekar och hålens bländarvärden finns det några formler som jag hoppas att ni inte skräms av. Tag det lugnt, använd miniräknare så går det som en dans. Med hjälp av formlerna kan du beräkna exponeringstiden för några vanliga ljussituationer. När är det väl är dags för fotografering ska du kunna ägna dig åt motivet och inte behöva räkna så förtvivlat mycket.

En hålkamera kan se ut hur som helst

Här syns en snittbild på en filmburkskamera som förresten är en av de allra enklaste kamerorna att bygga. Om det ska fungera får du inte glömma att välja en filmburk som är svart och har svart lock! (och svarta snusdosor är inte ljustäta de bara ser ut så!)

Halvcylindern på biden här under är en äkta panoramakamera medan bilden till höger om den visar en snittbild på en extrem vidvinkel. Dessa två modeller visar också på ett annat fenomen. Den extrema vidvinkelkameran kommer att exponera rikligast mitt för hålet (dit ljuset har kortast väg att gå) medan bildkanterna blir ordentligt mycket mörkare. Den äkta panoramakameran däremot kommer att få en jämn exponering pga ljusavståndet är lika till filmens alla delar.

Hålkamerans maximala bildcirkel har en diameter på 3½ gånger bildavståndet (=lådans djup).

Ska du bygga en kamera med flera hål är det viktigt att komma ihåg den här rubriken, speciellt om du vill att bilderna ska glida över i varandra lagom mycket. Det finns inget märkligt med det här alls, utan har att göra med att ljuset avtar med kvadraten på avståndet. (vet ju varenda människa) Därför ökar också bildcirkeln vid överexponering, med allt vad det innebär av svårkopierade negativ.

Bra saker att skaffa till kamerabygget

Svart eltejp att ljustäta med. Svart färg, så matt som det går att få tag på, till kamerans insida. (färgtyp efter material). Leta efter "griffeltavelsvart" som är helmatt. Humbrol's hobbylackfärg, som man kan måla byggmodeller med, tillverkar en bra helmatt svart färg som funkar bra på plast och plåt. Den svarta plastpåsen som fotopapper kommer i påminner jag om igen. Dubbelhäftande papperstejp är också bra att ha till att montera negativen med.

Det finns verkligen möjligheter att välja byggmaterial efter humör. Jag har sett bilder där fotografen använt munnen som kamera. Sen gäller det bara att göra ett tillräckligt snipigt hål med läpparna... Nå - testa gärna med enklare pappkameror i början men försök sedan att bygga i ett material som gör att kameran går att använda till mer än en exponering. Det får bli mitt sista råd. Det är kul att bygga men ännu roligare att göra bilder, tycker jag.

Om hålets kvaliteter och formler

Den här kameran har ett hål stort nog för fotografering i mulet väder. Se också "trelådorskameran" på nästa sida

Hålet som ska skapa bilden måste uppfylla vissa krav. Hålet måste vara så litet att det avgränsar ljusinsläppet på det sättet att en punkt i motivet också blir en punkt i kameran. Är hålet för stort blir det en suddig projektionsbild eller ingen bild alls. Ett för litet hål kommer att kröka ljuset (diffraktionseffekten) och bilden blir återigen suddigare. Det är onödigt att göra hålet mindre än nödvändigt, hålkameran kommer ändå att ge mycket höga bländarvärden och exponeringstider som ibland är flera minuter långa. Om målet är en så detaljrik bild som möjligt (vilket det i och för sig inte behöver vara) så gäller det alltså att kunna räkna ut rätt hålstorlek. Men hellre ett något för stort hål än ett för litet.

Det trixiga är att hålstorleken måste matchas mot kamerakroppens djup. Avståndet mellan hål och film kallas i hålkamerasammanhang för bildavstånd (på en vanlig kamera är det synonymt med brännvidd) och varje bildavstånd har alltså sin speciella optimala håldiameter. För att få en så skarp bild som möjligt är det också viktigt att hålet är absolut runt, och helt fritt från damm och tillverkat i ett så tunt material att inga "tunnelväggar" bildas som ljuset kan studsa emot. Det coola är att det är rätt enkelt att tillverka ett sådant hål helt själv. (Beskrivning finns längre ner på sidan.)

Formeln för optimal hålstorlek

d= hålets diameter
b= bildavståndet (alltså avståndet mellan hål och film = "brännvidd" på en linskamera)
p= en proportionalitetsfaktor, ett tal mellan 25 och 30. Vad detta tal har för härledning är kraftig överkurs men det synliga ljusets olika våglänget är en av faktorerna. 28 kan användas som riktvärde.

Tack vare "p" kan hålet alltså vara litet olika stort och ändå ge en mycket skarp bild. Om jag fick välja skulle jag hellre ha ett något stort hål än ett mindre för att slippa allt för långa exponeringstider.

Formeln för hålets relativa bländarvärde

Även om målet INTE är en så skarp bild som möjligt så tycker jag att man ska räkna ut hålets bländar-värde. Felsökningar blir mycket enklare om man vet på ett ungefär hur exponeringstiderna ligger.

u= bländarvärdet
b= bildavståndet
d= hålets diameter

Hålets bländarvärde gäller alltså bara för ett specifikt bildavstånd.

Om förlängningsfaktorn och hur man räknar ut den

En hålkamera har alltid ett väldigt högt bländarvärde, långt utanför en vanlig ljusmätares räckvidd. Men, om man kan räkna ut skillnaden mellan hålkamerans och ljusmätarens bländarvärde så har man fått fram en förlängningsfaktor som kan användas för att räkna ut exponeringstiden. Först formeln, ett exempel hittar du längre ner på sidan:
ff= förlängningsfaktorn
y= hålkamerans bländarvärde
z= ljusmätarens bländarvärde

Hur man drillar ett hål

Jag har gjort en massa hål själv med synål och fint sandpapper på tunn aluminiumplåt. Jag har också beställt superexakta proffsiga hål från Svenska Nanometerlaboratoriet. Och skillnaden i bildkvalitet är inte så stor om den ens är synbar. Det jag hade svårt att göra själv var riktigt små hål. Till min collage-kamera behövde jag 12 hål på exakt 0,15 mm och det klarade jag inte själv. De blev hyfsat skarpa men exponerade ojämnt pga storleksskillnader sinsemellan.
Gör så här:

Klipp till en bit aluminium ur en drickaburk (lite för hårda för min smak) eller en engångspajform, 4×4 cm är rätt lagom.

Lägg den ovanpå en bit kartong på bordet. Pressa försiktigt en synål mot aluminiumbiten. Nu ska du drilla ett hål! Om du bara trycker med nålen rakt ner kommer får du ett hål med trasiga kanter som aldrig går att få runt. Om du i stället snurrar på aluminiumbiten samtidigt som du rätt löst trycker med nålen så är det ganska lätt att få ett hål med jämna kanter.

Sluta drilla när du är igenom. Vänd på aluminiumbiten och slipa bort graderna med ett fint sandpapper/smärgelduk.

Vänd igen och fortsätt drilla. Upprepa till dess du tror att hålet är nära slutstorlek.
Dags att mäta håldiametern.

Godkänn, korrigera eller gör ett nytt hål. Det blir sällan rätt på första försöket men ge inte upp, snart har du det i fingrarna.

Hur man mäter ett hål

Nu ska vi gå in i mörkrummet och använda en traditionell förstoringsapparat som mätverktyg för att kunna storleksbedöma ett hål som inte är större än tiondelar av en millimeter.

Rita upp två smala streck på en plastfilm (typ blank filmbit eller over head-plast) med exakt 5mm mellan strecken.

Ladda ner och skriv ut kalibreringslinjen som finns på den här pdf-länken om kalibrering. Med hjälp av linjalskalan i pdf-dokumentet och förstoringsapparaten blir det buslätt att se hur stort hålet är, om det har jämna kanter, är runt eller ovalt osv

Gå till mörkrummet och stoppa plastfilmen i negativhållaren. Hissa upp apparaten så att de två strecken med 5mm emellan linjerar med nollan och 5 mm på linjalen. Klarar inte din förstoringsapparat av att hissas så högt så kan du förminska mätstickan något när du skriver ut den. Det viktigaste är ju själva kalibreringen mot dina 5mm.

Byt ut plastfilmen mot aluminiumbiten med ditt hålkamerahål. Tänd förstoringsapparaten och var noga med att ställa skarpt. Ljuspricken som ditt hål projicerar på bordet kan nu jämföras med strecken på kalibrerings-linjalen. Lägg pappret så att ljuspricken börjar på linjalens nolla.

Ta-dah! Du kan plötsligt lätt som en plätt skilja ett hål med diametern 0,35 mm från ett med diametern 0,4. Alla ojämnheter och fnas syns nu också tydligt.

Hur man mäter ett hål - 2.0

Allt färre fotografer har traditionell analog mörkrusutrustning och det behövs därför en alternativ metod till den ovan presenterade för mätning av ett hålkamerahål. Utrustningen vi behöver, förutom en dator, är en digitalkamera, ett ljusbord och en genomskinlig linjal.

Rigga upp din kamera med ett stativ över ljusbordet. (Jag använde ett gammalt reprostativ.)

Lägg ditt hål på ljusbordet tillsammans med linjalen.

Fotografera nu ditt hål tillsammans med linjalen med så stor förstoring som kameran tillåter. Testa olika exponeringar. Du bör underexponera ett par steg för att få så skarp avbildning av hålet som möjligt. Var noga med att lägga hålet i mitten för att minska överstrålning/diffraktion.

In med bildfilen i Photoshop och förstora bilden till dess att 5mm på linjalen blir 10 cm på skärmen. Nu kan du titta på ditt hål i 20x förstoring. (Tips: Gör bilden negativ! Det är enklare att se och mäta ett svart hål mot ljus bakgrund.)

Mät nu hålet. Ett hål som mäter 5 mm på skärmen är alltså 0,25 mm stort. Den här mätmetoden behöver förfinas. Jag använder den nu och det funkar hyfsat, men ofta blir det mycket diffraktion vid fotograferingen och hålet får suddiga kanter och storleken blir svåravläst. Hålets kanter och jämnhet kan lätt ses i en vanlig negativlupp.

OK! Repetition och räkneexempel:

Soldisigt utomhusljus och 400 ISO brukar ge en exponering på ungefär 1/250 sekund och bländare ƒ:11 på min vanliga systemkamera. Min hålkamera har också 400 iso-film men ett bländarvärde på ƒ:350! Vad göra? Vi vet alltså ISO-känsligheten, de olika kamerornas bländarvärde, sytemkamerans exponeringstid men inte hålkamerans.
För att få reda på hålkamerans exponeringstid så räknar jag ut skillnaden i ljusinsläpp mellan ƒ:350 och ƒ:11, alltså förlängningsfaktorn mellan de olika exponeringarna. Uträkningen ser ut så här: (350/11)² ≈1012
Min förlängningsfaktor är alltså 1012. 1/250 sekund är detsamma som 0.004 sekunder. Och 0.004 x 1012 ger mig en exponeringstid på ungefär 4 sekunder.
Nu har du fått fram den troliga exponeringstiden. Mitt tips är att du börjar här (med den tid du får efter dina uträkningar). Får du för täta/mörka negativ har du en ljusläcka någonstans! Det finns ingen chans i världen att du behöver kortare tid än våra uträknade fyra sekunder, däremot flera till varför du behöver längre. Något som kallas filmens reciprocitetsavvikelse är den troligaste orsaken till att du behöver förlänga exponeringen. Tänk nu på att ta i ordentligt, att höja från fyra till fem sekunder kommer inte ge någon effekt alls. Exponera filmen dubbla eller fyrdubbla tiden om du får tunna negativ!

Om filmens reciprocitetsavvikelse kan du läsa här

Och om du tycker att det är något fishy i matematiken kring förlängningsfaktorn så finns det en text här som kan reda ut en del - eller förvirra ytterligare. En varning kanske är på sin plats, texten är inte direkt flörtig utan snarare ett försök att förklara så vetenskapligt som möjligt till en mycket frågvis och duktig elev.

Kom ihåg bländarskalan!

( läs mer här)
Kan du bländartalen utantill behöver du inte räkna så förtvivlat mycket. Med bländarskalan i minnet blir det också lättare att förstå förhållandet mellan din systemkameras bländare och hålkamerans.

# data[].attributes.attachment_link.description
om hålkamera, några praktiska formler och hur man drillar ett hål. Först lite säljsnack! Tag en ljustät påse och stick hål i den och du har en hålkamera! Du saknar ett vidvinkelobjektiv till din storformatskamera - ett hålobjektiv är ett prisvärt alternativ. Behöver du bygga en kamera med krokig filmbana?