# data[].attributes.attachment_link.title
Гуморист Петро Ребро

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Таня Романенко

# data[].attributes.attachment_link.title
"Річка дитинства Петра Ребра"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Запорізька загальноосвітня школа 80

# data[].attributes.attachment_link.title
П  Ребро Тютюна копиця (відеопоезія)

# data[].attributes.attachment_link.title
День українського козацтва 2021

# data[].attributes.attachment_link.title
День українського козацтва 2021

# data[].attributes.attachment_link.title
ПЕТРО Ребро ВЕСЕЛИЦЯ

# data[].attributes.attachment_link.title
Миронова Анна - П.Ребро "Тобі пишатись є чим, Україно» SOLOVIOV ART 3

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Ольга Стадніченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Стежками Петра Ребра 1 частина

# data[].attributes.attachment_link.title
Петро Ребро про запорожців та козацький гумор

# data[].attributes.attachment_link.title
Петро Ребро про повагу до старших та свої перші вірші

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Читайлик & Co

# data[].attributes.attachment_link.title
Не вгадаєте ніколи Петро Ребро В4 НУШ

# data[].attributes.attachment_link.title
Петро Ребро читає вірш з кнги "Козацькі жарти"

# data[].attributes.attachment_link.title
Гуморист Петро Ребро

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Катерина Панченко

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Діденко "На долині туман..."

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Громадське ТБ Запоріжжя

# data[].attributes.attachment_link.title
Запоріжжя поетичне: Олександр Медко

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Національна Бібліотека України для дітей

# data[].attributes.attachment_link.title
Запоріжжя знайомить з письменником Максом Остом

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Татьяна Луценко

# data[].attributes.attachment_link.title
Віртуальна виставка Запорізьких письменників

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Олександра Біла

# data[].attributes.attachment_link.title
З любов'ю до рідного краю. Запорізька гімназія № 25

# data[].attributes.attachment_link.title
Акція "Читаємо твори письменників рідного краю"

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Запорізький НВК No90

# data[].attributes.attachment_link.title
Читаємо письменників рідного краю  Слайд шоу ЗНВК №90

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Телеканал TV5

# data[].attributes.attachment_link.title
Запорізька література

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
гімназія Сузір'я

# data[].attributes.attachment_link.title
Читаємо твори письменників рідного краю

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Наталія Крижко

# data[].attributes.attachment_link.title
Письменники рідного краю

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Людмила Люта

# data[].attributes.attachment_link.title
Літературні здобутки письменників Запорізького краю

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана Швагер

# data[].attributes.attachment_link.title
Письменники Запорізького краю

# data[].attributes.attachment_link.description
презентация Microsoft office power point from SvetikShvage Повідомлення про письменників Запорізького краю Життєвий та творчи...

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Петро́ Па́влович Ребро́ (* 19 травня 1932, c. Білоцерківка Запорізької області - 22 березня 2014, м. Запоріжжя) - відомий український поет, прозаїк, драматург, публіцист, літературознавець, гуморист і сатирик, перекладач, журналіст, громадський і культурний діяч.

Після закінчення Запорізького педагогічного інституту (з 2004 року - національний університет) служив в армії, вчителював у Малокатеринівській СШ, працював у редакціях обласних газет "Червоне Запоріжжя", "Запорізька правда", в обласному книжково-газетному видавництві, в обласному управлінні культури, з 1967 року - відповідальний секретар Запорізької організації Спілки письменників України.

Громадська діяльність

Фундатор Запорізької обласної організації національної спілки письменників України (очолював понад 30 років), виховав цілу плеяду талановитих літераторів, заснував ряд літературно-мистецьких свят, зокрема, "Поетичний травень", а також альманахи "Хортиця" (нині - журнал), "Спокута", "Весела Січ".

Як депутат обласної ради багатьох скликань активно відстоював права української мови і культури в регіоні, виступив проти гіператомізації краю (йшлося про спорудження на Запорізькій АЕС десяти блоків), засудив скороспілий проект реконструкції заводу "Запоріжсталь", який загрожував землякам ще більшими екологічними лихами, енергійно домагався будівництва обласної бібліотеки імені О. М. Горького, Історичного музею на о. Хортиці, кінотеатру "Перемога" та інших соціально-культурних об'єктів.

Один із засновників обласної організації Товариства української мови "Просвіта" і Асоціації національно-культурних товариств Запорізької області (очолював 15 років), президент (кошовий) Міжнародної асоціації гумористів і сатириків "Весела Січ".

Друкується з 1946 року. Перша збірка віршів "Заспів" вийшла в 1955 році. Нині в доробку письменника - сто книг для дорослих і дітей (загальний наклад - понад 5 млн прим.). Значна частина з них побачила світ у роки незалежності України. Це, зокрема, "Вибрані твори" в 5-ти томах, гумористична серія "Козацькі жарти" (12 книг), веселий календар "Козацький сміховник", трилогія "Сміхотерапія" ("Помаранчевий сміх", "Майдан Усмішки", "Сміходерка"), збірки "Острів Байди", "Моя Білоцерківка" (лірика), "Ображений Гусак" (байки), "Петрів батіг" (епіграми), "Веселі дуелі" (пародії), літературознавча серія "Українська Мекка", дослідження "Т.Шевченко і Запоріжжя" (у двох книгах), книжки для дітей "Квіти мають імена", "Трінь і Трінька" та ін.

Поет. Автор збірок ліричних і сатиричних поезій "Заспів" (1955), "Вітер з Дніпра" (1957), "Проти шерсті" (1958), "Родичі сонця" (1961), "Проміння серця" (1962), "Перо під ребро" (1963), "Гірке причастя" (1964), "Людяність" (1965), "Запорізька веселка", "Заячі вуса" (1967), "Вогнярі" (1971), "Порохівниця" (1972), "Могорич" (1974), "Криця" (1975), "Листи до земляків" (1976), "Гаряча прокатка", "Побратимство" (1979); драматичної поеми "Заграва над Хортицею" (1980); книжок нарисів і віршів "У сусідів по планеті" (1960), документальних повістей "Грім над Запоріжжям", "Ніжна сталь" (1969); літературознавчого дослідження "Над синім Дніпром - Буревісник" (О. М. Горький на Запоріжжі, 1973); книжок для дітей "Сонечко", "Чому заєць косоокий" (1958), "Найсмачніші огірки" (1959), "Солов'ята" (1961), "Мій тато - сталевар", "Дірочка від бублика" (1962), та ін.

В перекладі на російську мову вийшли збірки поезій "Жди солдата" (1972), "Таблетки с перцем" (1966), "Воробьишки" (1962) та ін.

Працював також у жанрі поетичного перекладу. Зокрема, переклав українською вірші башкирського поета Салавата Юлаєва "Рідна сторона", "Соловей", "Стріла", "Кош".

Твори П. Ребра перекладені на багато мов народів СНД і світу. Вони ввійшли до антологій, календарів, шкільних підручників тощо.

Останні десять років - керівник (головний редактор) науково-редакційного підрозділу з підготовки та випуску серії книг "Реабілітовані історією". За його редакцією побачили світ 4 книги названої серії, тритомник "Повернені імена", десять випусків альманаху-щорічника "Спокута" та ін.

У статті "Анрі Барбюс на Дніпрогесі" Ребро висвітлює такий цікавий момент, як виступ французького письменника Анрі Барбюса на відкритті Дніпрельстану. Він вказує, що у цьому вітальному слові звучала велика любов до тих, хто був творцем легендарного Дніпрогесу, який прославив Запоріжжя на весь світ.

Петро Ребро є номінантом Національної премії України імені Т. Г. Шевченка та лауреатом літературних премій імені С. Руданського (2006), імені І. Нечуя-Левицького, імені П. Тичини, імені Остапа Вишні, імені гетьмана П. Сагайдачного, імені С. Олійника, імені М. Нагнибіди, імені В. Лісняка, імені М. Андросова.

Його драматична поема "Заграва над Хортицею" (присвячена героїчній діяльності загону "Юні чапаєвці") відзначена премією на Всеукраїнському конкурсі на найкращу п'єсу, пісня "Гей, шуми, Великий Луже!" (музика Є. Пасічника) отримала Гран-прі на Міжнародному пісенному фестивалі "Доля", а пісня "Хвилина мовчання" (музика О. Білаша) ввійшла до збірки "Сто улюблених пісень".

Книга "Веселиця" була видана в серії "Золота колекція української поезії для дітей".

Добірка віршів Петра Ребра

# data[].attributes.attachment_link.description
Петро́ Па́влович Ребро́ (* 19 травня 1932, c. Білоцерківка Запорізької області - 22 березня 2014, м. Запоріжжя) - відомий український поет, прозаїк, драматург, публіцист, літературознавець, гуморист і сатирик, перекладач, журналіст, громадський і культурний діяч.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Олександр Іванович Абліцов
(1948 - 2017)

Олександр Іванович Абліцов - український поет, перекладач, журналіст. Член Національної спілки письменників України та Національної спілки журналістів України.

Народився Олександр Іванович 15 вересня 1948 року в селі Новоукраїнка Більмацького (Куйбишевського) району Запорізької області. 1970 року закінчив фізико-математичний факультет Запорізького педагогічного інституту. Служив у лавах Радянської Армії. Працював у школах Миколаївської та Дніпропетровської областей. З 1977-го по 1994-й рік був кореспондентом газети "Машиностроитель" на ВАТ "Мотор Січ", а у 1994-1995 роках - кореспондент газети "Запорозька Січ".

У 1992 році Олександра Івановича як автора двох поетичних збірок прийняли до Спілки письменників України. 1998 року він став лауреатом премії "Журналіст року" Запорізького міськвиконкому. В останні поки працював оглядачем з економічних пи-тань всеукраїнської газети "Позиція".

"Тут - рідне, материнське, єдине, що кличе й не дає замулитися пісенному дже-релу. Тут - і ті некрикливі метафори й просто слова, якими Олександр Абліцов спілку-ється з пам'яттю, а цю розмову чують, хто вміє чути, і вона відлунюється в майбутніх душах, як голос води й вітру в далеких травах і деревах." - так охарактеризував у свій час творчість письменника відомий український поет Микола Лиходід. Помер Олек-сандр Іванович 5 лютого 2017 року.
Основні твори:
Бентежний березень (1981),

Світло материного вікна (1990),

Гайчур (1998),

Гніздо вітрів (2009).
Друкував свої переклади у збірках:
Квіти Абхазії (1970),

Мелодії Агіделі (1980),

Слово землі світанкове (1986),

Поетичний Ленінград (1987).

Сергій Іванович Авдєєнко
(1952 р.н.)

Народився Сергій Іванович у м. Мелітополь (Запорізька область) 9 березня 1952 року. У 1973 році закінчив Мелітопольський машинобудівний технікум, а у 1983 - Літературний інститут ім. М. Горького (заочний факультет). Довгий час працював в багатотиражній газеті заводу "Мелітопольхолодмаш".

Писати почав після повернення зі служби у рядах Радянської Армії. Перша пуб-лікація - оповідання "Медалі" - відбулася у 1975 році. З 1985 року публікував казки, фантастичні гуморески, на початку 1990-х випустив два фантастичні оповідання.

Друкувався в українських журналах "Україна", "Радуга", "Прапор", "Донбас", в російських - "Москва", "Студенческий меридиан", "Юный техник" та інших; в альма-нахах "Вітрила", "Хортиця"; збірниках "Всем миром" (Москва: Молодая гвардия, 1987), "Тіні кімнати сміху" (Дніпропетровськ: Промінь, 1989), "Афганистан болит в моей душе..." (Москва: Молодая гвардия, 1990).

Живе в Мелітополі. Займається приватним бізнесом в сфері, пов'язаній з конт-рольно-вимірювальними приладами.
Основні твори:
Последний атаман (1995),

Медали (1996),

Смерть сексота (2003),

Память (2008),

Последний атаман. Тайна императора (2008),

Ромкины журавли (2008),

С крестом на море и на суше (2011),

Голгофа архиепископа Сергия (2011),

Последний бой сталинского сокола (2011),

Звонки (2012 ),

Любовь по объявлению (2012),

Претерпевшие за веру (2012),

Александр Тышлер и Мелитополь (2012),

Служили два товарища (2013),

Крест и память (2014),

Александр Тышлер и Украина (2014),

Александр Фесюк. Старик с душой юноши (2014),

Предсказание Иоанна Кронштадтского (2015),

Иларий Чубич. Человек эпохи Возрождения (2015),

Хрупкое счастье(2015),

Последний атаман (2016),

Тайна императора (2016).

Борис Ілліч Бездольний(1934 - 2001)

Народився Борис Ілліч 19 жовтня 1934 р. в смт. Розівка (Куйбишевського, нині - Розівського) району Запорізької області. Середню школу закінчив у Запоріжжі. Після закінчення факультету журналістики Київського університету (1957 рік) працював у запорізьких обласних газетах, у книжковому видавництві, очолював Запорізьке обласне літоб'єднання. Член Спілки письменників СРСР з 1970 року.

Чимало віршів Б. Бездольного перекладено на мови інших народів. Він нагоро-джений Почесними Грамотами Президії Верховної Ради Абхазької та Калмицької АРСР за поетичну перекладницьку діяльність. У 1984 році Борис Ілліч Бездольний став лауреатом премії ім. Трегубенка заводу "Дніпроспецсталь". Помер у 2001 році.
Основні твори:
Трутні (1960),

Твой след на земле (1961),

Вогонь горить у серці: Нарис (1964),

Директор заводу (1966),

Смерть обминає сміливих: Нариси (1966),

Запорожье мое, Запорожье (1969),

Запоріжжя - славне місто (1970),

Блискавка в добрих руках (1972),

Молния в добрых руках.-Повесть/Авториз. перевод с укр. (1974),.

Сонячна долина: Повість (1984),

Душа поэта: Поэзия (2002).

Микола Григорович Білокопитов
(1954 р. н.)

Микола Григорович Білокопитов народився 11 лютого 1954 року в Мелітополі. Дитинство минуло в селищі Кушугум Запорізького району, де він і закінчив середню школу. Служив на флоті.

Працював слюсарем, залізничником, поліграфістом. Закінчив Український поліграфічний інститут ім. І. Федорова (м. Львів). Багато років віддав журналістиці. Працював у газетах "Комсомолець Запоріжжя", "Запорізька правда", "Запорозька Січ", "Світло Оріяни". Перші проби пера Микола Білокопитов зробив ще у шкільні роки. Навчаючись у 8 класі, опублікував свої вірші в районній газеті "Червоний промінь". Потім його твори з'являються в обласних газетах "Комсомолець Запоріжжя" і "Запорізька правда", а згодом гуморески, байки, мініатюри письменника друкуються в журналах "Старт", "Ранок", "Україна" і, звичайно ж, у "Перці". Публікуються його твори також в "Літературній Україні", колективних збірниках. З 1991 року почали виходити власні збірки гумору й сатири: "Вовча наука" , "Міні знову в моді", "Нечиста сила" та ін. 1998 року за книгу "Міні знову в моді" Микола Білокопитов став лауреатом Всеукраїнської літературної премії ім. С. Руданського. Член Національної Спілки письменників України з 1996 року.
Основні твори:
Вовча наука (1991),

Міні знову в моді (1994),

Нечиста сила (1995),

Весела парочка (2006),

Принциповий флюгер (2008),

Революційні вила (2015),

Камасутра в тролейбусі (2015).

Марина Анатоліївна Брацило
(1976 - 2013)

Народилася Марина Анатоліївна 2 грудня 1976 р. у м. Запоріжжя. Навчалась в ЗОШ № 43, ЗОШ № 20. Вищу освіту здобувала в Запорізькому державному університеті на філологічному факультеті за спеціальністю українська мова та літера-тура (1994-1999 роки) та в Інституті мистецтвознавства, фольклористики та етнології імені М. Т. Рильського НАН України та аспірантурі за спеціальністю "етнологія" (1999-2004 роки).

Працювала коректором у ЗМІ; літредактором у видавництвах "Факт", "Смоло-скип"; редактором у журналах "Пані", "Вона", "Даша"; контент-редактором сайту IVONA.

З 1997 року член Національної спілки письменників України. У 1998-1999 роках - голова Запорізького обласного літературного об'єднання імені М. Гайдабури.

Учасник Всеукраїнського збору молодих літераторів (1998) та Всеукраїнської наради "Молода література і державність України" (1999). Багаторічний учасник Все-українського семінару творчої молоді України в Ірпені.

17 червня 2013 року Марина Брацило трагічно загинула.
Основні твори:
Хортицькі Дзвони (1995),

Благовіст (1996),

Мелодія вічних прощань (1997),

Сонцетяжіння (2001),

Чотири пори любові (2006),

Шовкова держава (2014).

Олександр Михайлович Бродяга-Бродецький
(1938 р. н.)

Олександр Михайлович Бродецький народився 10 березня 1938 р. на Херсонщині, закінчив два технічних навчальних заклади, працював на запорізьких підприємствах і в проектних інститутах.

Олександр Михайлович - член правління Всеукраїнської творчої спілки "Конгрес Літераторів України", дійсний член Асоціації "Весела Січ" (за козацьким реєстром - Олесь Бродяга), Генерал козацького Війська Запорозького. Перші свої вірші почав писати ще в школі, пізніше його твори друкувалися в запорізькій пресі. У 1995 р. вийшли друком дві перші поетичні збірки "Половодье души" і "Покаяние". Відтоді автор видав 25 поетичних книг російською та українською мовами. В його ліричних рядках, як відзначали у своїх виступах прихильники творчості поета, звучить любов до рідної землі, роздуми про вічне, про високе покликання людини у цьому світі. Сучасність у творах О. М. Бродецького перегукується з минувшиною. Про це йдеться і у його романі "Многоточие жизни...", який вийшов у 2008 році. Нещодавно у запорізькому видавництві "Тандем" побачили світ дві збірки поета - "Не барахли, мотор" та "Ділове горобеня".
Основні твори:
Половодье души (1995),

Покаяние (1995),

Бурелом (1995),

Лилии затона (1996),

Зеркальный брод (1996),

Восхождение (1996),

Вуаль времени (1997),

Крыло судьбы (1997),

Звезда на склоне (1998),

Привал (1998),

Водопілля душі (1999),

Чарівна райдуга (1999),

Золоті тенета (2000),

Слав'янський ключ (2001),

Голос із колиски слов'ян (2001),

Застигла осені сльоза (2002),

Незламний дух (2002),

Загнузданий віками степ (2003),

Поміж гір пасуться хмари (2003),

На вершине (2004),

Віщий знак (2004),

Избранное (2005),

Многоточие жизни (2008),

Не барахли, мотор...(2013).

Лариса Степанівна Верьовка
(1936 - 2014)

Народилась Лариса Степанівна 31 січня 1936 р. у м. Гуляйполе Запорізької області. Поетеса, журналіст. У 1956 дебютувала в газеті "Червоне Запоріжжя". Закінчила факультет журналістики Київського національного університету ім. Т. Г. Шевченка. Друкувалась в журналах "Дніпро", "Жовтень", "Ранок", "Україна", часописах Австралії, Ізраїлю. Член Національної спілки журналістів України, лауреат міжнародної літературної премії ім. В. Винниченка.

Основна тема творчості Лариси Верьовки - патріотизм і любов до рідного краю, до життя, до коханого. В останні роки працювала над розробкою махновської темати-ки. У співавторстві з двоюрідним онуком Н. Махна - В. Яланським випустила істори-ко-документальну книгу "Нестор і Галина. Розповідають фотокартки" (1999).

Автор циклу статей про Нестора Махна та історію махновського руху. Вірші Ве-рьовки покладені на музику композиторами О. Білашем, С. Козаком, І. Сльотою та ін. Цикл "Несторова доля" увійшов до концертної програми відомого запорізького компо-зитора та співака А. Сердюка під назвою "Гуляй-Поле". Пісня "Єднаймося, гуляйпіль-ці" на слова поетеси стала переможцем літературного конкурсу на кращу пісню про Гуляйпільський край.

Лариса Степанівна була нагороджена медаллю "За заслуги перед Гуляйпільсь-ким краєм". Померла Лариса Верьовка 28 грудня 2014 р., похована у м. Гуляйполе.
Основні твори:
Нестор і Галина. Розповідають фотокартки (1999).

Олександр Євгенович Виженко
(1958 р. н.)

Олександр Євгенович Виженко - запорізький актор, казкар, філософ, краєзнавець. Народився Олександр Євгенович 10 вересня 1958 року у Полтаві. З 1981 по 1985 рік навчався у Київському інституті театрального мистецтва імені Карпенка-Карого (курс Зимньої В. І.). Одружений, має сина Артема.

З 1985 по 2012 рік працював актором Запорізького обласного театру юного глядача. За понад 20-річне служіння сцені зіграв близько п'ятдесяти ролей. Мав режисерські постановки: "Нотатки божевільного", "Тринадцять ножів у спину революції", "Маленький принц".

Як письменник, Олександр Євгенович знаний українському читачеві за книжка-ми "Історія запорізьких козаків для веселих дітлахів", "Легенди та казки Хортиці", "Україна кохання", "Абетка для дорослих ще й діток, щоби мовний цвів садок", "Коза-цькі забави" та іншими. У 1992 році став переможцем міжнародного конкурсу моло-дих письменників "Гранослов".

Дослідницька праця "Україна кохання" (2005), яка в основі своїй побудована на українському фольклорі, стала спробою автора розповісти сучасникам як українці ста-вилися до кохання у духовному і тілесному аспектах. Книга набула широкого розголо-су. Журналісти охрестили автора "Батьком Української Камасутри", а сам твір "пер-шою українською еротичною енциклопедією".

Знаковою для Олександра Виженка стала книга "Сонети пана Шекспіра", що ви-йшла у 2013 році. Це переклад українською сонетів Шекспіра, який письменник зро-бив, використовуючи підрядковий переклад свого сина Артема.

Ось як про це писав сам О. Виженко: "Я здолав цей копіткий марафон майже за рік, а стежку до мовної ріки Шекспіра мені люб'язно погодився прокласти мій син Ар-тем - професійний перекладач. Його підрядковий переклад вияскрив мені чуттєві від-тінки душевних переживань великого Вілла, його світобачення, глибину і мудрість....

Вважаю: поетові немає сенсу гадати, яка історична особа переховується під прі-звищем Шекспір; а ще хто він - його таємничий юний Друг, і хто та загадкова Смуг-лява дама, котру кохає поет; а ще: в якому році він почав писати сонети, і в якому році завершив, і чи правильний порядок розміщення сонетів?

Шановний читачу! Я зробив спробу донести сонети Шекспіра, що подарували мені величезну насолоду, які - переконаний! - ти розділиш зі мною, і, беручи той чи інший сонет, сприйматимеш його, наче ароматну квітку, яка подарує тобі незабутній солодкий нектар спорідненості".

Після виходу "Сонетів..." О. Виженку спало на думку перекласти українською пісенний спадок знаменитої Ліверпульської четвірки. В кінці 2014-го ця робота була завершена. "Я безмірно щасливий тому, що в юні роки мені вистачало чулості, щоб відчувати свою душевну і духовну спорідненість з бітлами. Зараз я відчуваю справж-ню радість і щастя від того, що мені і моєму синові Артемові - представникові нової генерації - вистачило сил і творчого натхнення завершити роботу над перекладом українською мовою 288 творів (чи не увесь пісенний спадок!) The Beatles. Перекладе-но усі пісні "Бітлз" 1962-1970 років, включаючи пісні інших авторів... Ми здолали цей копіткий марафон за сім місяців..." - написав поет після завершення роботи.

Рок-гурт "Спів братів" з м. Черкаси скористався викладеним в Інтернеті "Пісен-ним світом Бітлів" і записав власний альбом з 13-ти пісень з репертуару знаменитої четвірки.

З травня 2015 року на ТРК Запоріжжя Олександр Виженко розпочав цикл пере-дач "КАЗКИ ЗАПОРОЗЬКІ ВІД САНЬКА СИТА".
Основні твори:
Історія запорізьких козаків для веселих дітлахів (1992, 1994, 2008),

33 (1993),

Пестрые лоскутья (1996),

Легенди та казки Хортиці (2000),

Козацькі забави (2004),

Україна кохання (2005),

Крилатий вовк (2005),

Абетка для дорослих ще й діток, щоби мовний цвів садок (2007),

Живиця-чудовиця (2007),

Байки Запорозькі (2012),

Сонети пана Шекспіра (2013).

Павло Іванович Вольвач
(1963 р. н.)

Павло Іванович Вольвач народився 9 жовтня 1963 року у м. Запоріжжя. Український письменник (поет, прозаїк). Член Національної спілки письменників України та Українського ПЕН-центру. Після закінчення школи служив у радянській армії, у саперному батальйоні, потім - у службах військового зв'язку. Після служби працював на заводах, змінив багато професій і спеціальностей. Зокрема, був слюсарем, ливарником, сантехніком, художником-оформлювачем, продавцем, бутлеґером, безробітним. Паралельно писав вірші. Закінчив журналістське відділення філологічного факультету Запорізького університету. П'ять років був редактором відділу інформації на обласному телебаченні. 1997-го року став лауреатом літературної премії імені Василя Симоненка, а 1998-го - премії ім. Володимира Сосюри. З літа 1999 року проживає у Києві. До 2007 року працював на радіо "Свобода". Одружений, має двох доньок. Павло Вольвач видав вісім поетичних збірок та три романи. Двічі був номінований на Шевченківську премію. Особливий розголос викликав його роман "Кляса", котрий здобувся на широкий відгук в Україні, а також перекладений турецькою, російською та македонською мовами а також здобув третю премію на "Коронації слова-2002". Окремі твори П. Вольвача перекладалися також англійською, російською, польською, словацькою та іншими мовами.

Образ України у творчості письменника набуває особливого звучання - це політ до українства, відчуття його на рівні найвищого духу, найглибшої інтуїції, це праг-нення відчути рідну землю як найвищу ідею. Для нього Україна - це дух, а не "хліб і кусень сала", це утвердження духовності і достоїнства, це реалізована мрія і реаль-ність бути щасливим кожній людині.
Основні твори:
Збірки віршів:

Марґінес (1996),

Кров зухвала (1998),

Бруки і стерні (2000),

Південний Схід (2002),

Тривання подорожі (2007),

Триб (2009),

Вірші на розі (2010),

Судинна пошта (2011)

Кляса (Кур'єр Кривбасу 2003; окремі видання - 2004, 2010).

Хрещатик-Плаза (2013)

Сни неофіта (2016)

Михайло Денисович Гайдабура
(1909 - 1942)

Народився Михайло Денисович Гайдабура 13 травня 1909 року в селі Вербове Пологівського району Запорізької області в сім'ї коваля. В дитинстві наймитував, а потім допомагав батькові в кузні. З юності захоплювався громадською роботою: виступав у драмгуртку, завідував клубом, організував роботу бібліотеки. Непогано малював.

Навчався в Київському художньому інституті (1928-1931 рр.) Опісля вчителював у рідному селі. У 1933-1935 роках служив на Балтійському флоті. Демобілізувавшись, почав працювати у гуляйпільській районній газеті, на посаді відповідального секрета-ря. Ще з 1926 року почав писати вірші, згодом перейшов на прозу. У 1929 році в мос-ковському журналі "Батрак" з'явилось його перше друковане оповідання "Межа". Потім були численні оповідання, нариси в районній, обласній, республіканській пресі. А в 1938 році здійснилася заповітна мрія письменника: у Києві вийшла у світ перша і, на жаль, остання прижиттєва книга оповідань "У морі". Тоді ж М. Гайдабура став пер-шим у нашому краї членом Спілки письменників України. Письменник і журналіст М. Гайдабура був дуже працьовитою людиною, проте більшість з написаного загинула у полум'ї війни.

На фронт він пішов добровільно на початку липня 1941 р. Спочатку служив на Балтійському флоті, потім - на Чорноморському. Під час оборони Севастополя коман-дував підрозділом морської піхоти і в 1942 році поліг смертю хоробрих.

Рішенням Запорізької організації Спілки письменників України 3 травня 1970 року ім'я письменника присвоєне обласному літературному об'єднанню.
Основні твори:
У морі: Оповідання. - К.: Держлітвидав, 1938

Людина в морі: Оповідання // Хортиця: Літ. -худож. альманах. - Запоріжжя, 1995. - №4. - С. 6-8.

Людина з-за борту: Оповідання // Комсомолець Запоріжжя. - 1984. - 12 трав.

Дружба: Уривок з повісті // Червоне Запоріжжя. - 1939. - 16 лип. - С. 3.

Любов Григорівна Геньба
(1960 р. н.)

Народилася Любов Григорівна 28 лютого 1960 р. в с. Грушеве Гуляйпільського району Запорізької області. Поетеса, журналіст, режисер, громадська діячка. Член Національної спілки письменників України з 1997 року. Закінчила Мелітопольське училище культури, у 2006 - філологічний факультет Запорізького національного університету зі спеціальності "Українська мова та література". Нині живе у м. Гуляйполе. Працювала художнім керівником районного Будинку культури. Тепер - директор Гуляйпільського районного краєзнавчого музею.

Почала писати з 1977 року. Друкувалася в обласних газетах, у колективних збір-никах "Кроки", "Вітрила", "Великий Луг", альманасі "Хортиця". На вірші Л. Геньби створено низку пісень у співавторстві з композитором-піснярем, Заслуженим діячем мистецтв України Анатолієм Сердюком, та Заслуженим діячем мистецтв України Те-тяною Бекіровою, зокрема "Весняний вальс", "Оксаночка", "Планета віршів" та ін.

З 1992 року починається злет творчої діяльності Любові Геньби. Одна за одною виходять у світ поетичні збірки: "Грушеве" (1992); " Іменем твоїм" (1995); "Паралель" (1999); "Повези мене у Красиве..." ( 2006); "Душа іде на сповідь" (2006); "Обвітрені сувої половчанки" ( 2012); "Вальс бажань" (2012). У 2003 році разом з самодіяльним композитором Тетяною Бекіровою Любов Геньба випустила компакт-диск "Трояндо-вий гріх". Поезії Любові Геньби внесені у навчальні плани шкіл, та вищих учбових закладів. За її творами готуються курсові, дипломні та наукові роботи. Вона частий гість серед учнівської та студентської молоді.

Більше двадцяти років Любов Григорівна працює в сценічній майстерності. Ма-ючи освіту режисера масових заходів, є активним учасником районних, обласних, все-українських свят, які готує як сценарист, режисер, ведуча і актор. Свої театральні зді-бності вона перенесла і втілила у роботі на посаді директора районного краєзнавчого музею. І сухі цифри, події історії заясніли живим словом, піснею, цікавими постанов-ками, де оживають з глибини віків наші історичні герої. За її керівництва музей ви-йшов на одне з перших місць в області, веде активну роботу в розвитку туристичної діяльності. Неодноразово представляла регіон і музей у документальних стрічках зня-тих каналами СТБ, "1+1", "Першим Національним", є частим гостем обласного радіо і телебачення. Про неї поетично говорять документальні стрічки "Голосом віків землі своїй молюсь" та "Жінка на ім'я Любов".

Любов Геньба очолює Гуляйпільське районне літературне об'єднання. Має бага-то відзнак за розвиток культури та духовності в рідному краї.
Основні твори:
Грушеве (1992),

Іменем твоїм (1995),

Паралель (1999),

Повези мене у Красиве... (2006),

Душа іде на сповідь (2006),

Обвітрені сувої половчанки (2012),

Вальс бажань (2012).

Анатолій Іванович Голдобін
(1948 - 2013)

Народився Анатолій Іванович у с. Новобогданівка Мелітопольського району. Там пройшли його дитячі і шкільні роки. Після закінчення семирічної школи він отримує направлення на навчання до Мелітопольської дослідної станції (нині Інститут зрошуваного садівництва). Після закінчення навчання працював у колгоспі "Авангард", де згодом був обраний комсоргом, редактором колгоспної газети "Ленинский путь". Через деякий час за покликом серця він їде на будівництво шахт Донбасу. 1962 року повертається у рідне село, а 1964-го переїжджає до м. Запоріжжя і починає працювати у тресті "Запоріжалюмінбуд". У 1970 році закінчує заочно Запорізький педінститут (нині Запорізький національний університет). Пізніше Анатолій Іванович працював завідуючим відділом обласної ради профспілок, завідуючим екскурсійним бюро м. Запоріжжя , а з 1977 по 1985 рік - секретарем Орджонікідзевської райради м. Запоріжжя. Друкувався в районній газеті "Радянський степ", в обласних газетах, журналі "Советские профсоюзы". З 2008 року - член Конгресу літераторів України в Запорізькій області.

Понад тридцять років А. І. Голдобін займався пошуковою дослідницькою робо-тою, збирав матеріали про героїв Великої Вітчизняної війни, героїв праці, почесних громадян м. Запоріжжя. У 1965 став ініціатором створення Алеї Бойової Слави, де 35 Героїв посадили дубки на честь 20-річчя Перемоги над нацистами. Помер Анатолій Голдобін у 2013 році, похований у Запоріжжі.
Основні твори:
Аллея Славы в Запорожье (1985),

Крилатий метал Запоріжжя: спогади, нариси, поезії (автор - упорядник) (1993),

Запорізька Алея Слави - народна святиня (2002),

Почетные граждане Запорожья. Плакат - календарь на 2007 г.

Запорожская Аллея Славы - народная святыня. Плакат - календарь на 2007 г.

Герои Запорожского края - полные кавалеры ордена Славы (2015).

Ольга Петрівна Джигурда
(1901-1986)

Народилась Ольга Петрівна у 1901 році в селі Печеніги Харківської області в родині земського лікаря. Згодом переїхала до повітового міста Вовчанськ, де у 1919 році закінчила на відмінно жіночу гімназію та вступила до Харківського медичного інституту, який закінчила у 1925 році. У 1934 році переїхала в Запоріжжя, де працювала дільничним лікарем-фтизіатром місцевого протитуберкульозного диспансеру.

До лав РСЧА була покликана із запасу 24 червня 1941 року. З листопада 1941 року по 10 червня 1942 року працювала лікарем на санітарному транспорті "Абха-зія". Після загибелі корабля рятувала поранених бійців в одному з підземних госпіта-лів Інкермана. З обложеного міста евакуювалася однією з останніх. Потім працювала в госпіталях на Кавказі, аж до самого повернення в уже звільнений Севастополь.

Про те, що з нею відбувалося в 1941-1944 роках на флоті, в госпіталях, як вона і її колеги боролися в важких умовах за життя поранених в Севастополі і на Кавказі, Ольга Петрівна після війни розповіла в своїх книгах "Теплохід "Кахетія" , "Тилові бу-дні", "Підземний госпіталь". Всі вони неодноразово перевидавалися в Радянському Союзі і друкувалися за кордоном. Особливе значення написаних нею книжок в тому, що вони були створені в 1947-1949 роках, відразу ж після закінчення Другої Світової війни. у 1949 році О. П. Джигурда стала членом спілки письменників СРСР, їй проро-кували чудове письменницьке майбутнє, але вона залишилася вірна своєму головному покликанню - бути лікарем. Після війни була провідним хірургом військово-морського госпіталю Чорноморського флоту. У 1949 році звільнилася з військової служби та з сім'єю переїхала до Запоріжжя, де продовжила працювати за фахом. На пенсію Ольга Петрівна пішла у 80 років.

Ольга Петрівна Джигурда, заслужений лікар УРСР, почесний громадянин Запо-ріжжя, член Спілки письменників СРСР та УРСР, кавалер орденів Трудового Червоно-го Прапора, Вітчизняної війни і шести медалей. Пішла з життя 10 грудня 1986 ро-ку. Похована на Капустяному кладовищі у Запоріжжі.
Основні твори:
Теплоход "Кахетия" (1945),

Подземный госпиталь (1945),

Тыловые будни (1945).

Василь Іванович Діденко
(1937 - 1990)

Василь Іванович Діденко народився 3 лютого 1937 року у місті Гуляйполе на Запоріжжі в сім'ї хліборобів. Коли йому виповнилося 10 років, батьки переїхали на Херсонщину в с. Гаврилівку Іванківського району. З липня 1950 року по березень 1958 року його біографія була пов'язана з Вінниччиною. Після закінчення Ширмівської середньої школи вступив до Київського університету імені Т.Г.Шевченка і закінчив його у 1959 році. Відтоді - на редакційній та літературній роботі. Як поет формувався в університетській літстудії імені В.Чумака. У травні 1963 року став членом Спілки письменників України. Автор текстів ряду пісень, зокрема широко популярної "На долині туман".

У своїх творах поет звеличував Вітчизну, людину-трудівника, оспівував героїчне минуле українського народу, його видатних синів і дочок. 13 квітня 1990 року В. Ді-денко пішов із життя. Вже після поховання праху поета в Києві став відомий його лист-заповіт "Поховайте мене в Гуляйполі". 25 червня 1997 року завдяки клопотанню близьких людей і численних поціновувачів його таланту, поет навічно переїхав до сво-їх земляків і оспіваного ним у віршах містечка. Сьогодні центральна районна бібліоте-ка Гуляйполя носить його ім'я. На будинку, в якому поет народився і жив, відкрита меморіальна дошка.
Основні твори:
Зацвітай калино (1957),

Під зорями ясними (1961),

Заповітна земля (1965),

Степовичка (1965),

Дивосвіти любові (1969),

Дзвонять конвалії (1975),

Берізка (1975),

Мережки сонця (1976),

Вродливий день (1979),

Червоний вітер (1982),

звінка фонетика (1974),

Дивокрай (1987),

Рання ластівка (1988).

Адріан Феофанович Кащенко
(1858-1921)

Кащенко Адріан Феофанович народився 19 вересня (1 жовтня) 1858 на хуторі Веселому, який входив до складу Олександрівського повіту Катеринославської губер-нії. У 1867 році Адріан вступив до Катеринославської гімназії, яку залишив після тре-тього класу і вступив до юнкерського училища. Прослуживши кілька років офіцером, він вступив на дрібну службу в управління залізниці (був контролером у поїздах). Оселившись у Катеринославі, одружився, купив маленький будиночок. Начальство його перекидало з місця на місце: спочатку - в Перм, згодом - у Петербург, де він став помічником головного контролера залізниці, далі в Туапсе - головним контролером залізниці, що будувалася, і, нарешті, знову до Катеринослава.

Адріан Кащенко починав свій шлях у літературу з друкування народних легенд, переказів, казок. У 1883 році виходить його книга "Жар-птиця, або З паном не братай-ся, у прийми не бери і жінці правди не кажи". Протягом 1917 - 1919 років Кащенко опублікував найбільшу кількість своїх творів. Його перу належать оповідання "Запо-розька слава", "На руїнах Січі", "Мандрівка на пороги". У повістях "З Дніпра на Ду-най", "Зруйноване гніздо" він показав трагічну долю козацтва після знищення Запоро-зької Січі. Письменник створив галерею портретів національних героїв України. Це твори: "Над Кодацьким порогом" (про гетьмана Івана Сулиму), "Гетьман Сагайдач-ний", "Кость Гордієнко-Головко - останній лицар Запорожжя".

Помер Кащенко 16 березня 1921 року.
Основні твори:
Зоря нового життя (1907),

Над Кодацьким порогом (1912),

Славні побратими (1913),

Борці за правду (1913),

З Дніпра на Дунай (1914),

Під Корсунем (1914),

У запалі боротьби (1914),

Зруйноване гніздо (1914),

Мандрівка на Дніпрові пороги (1916),

Оповіді про славне військо запорозьке низове (1917),

Про гетьмана Сагайдачного (1917),

Кость Гордієнко-Головко - останній лицар Запорожжя (1917),

Великий Луг Запорозький (1917).

Віра Миколаївна Коваль
(1948 р. н.)

Віра Коваль народилась у селі Біленьке Запорізького району 28 вересня 1948 року. І в школі, і в інституті (Віра закінчила філологічний факультет Запорізького педінституту) вона писала вірші, і особливо їй вдавалися переспіви - нові тексти на мелодії відомих пісень. По закінченні вузу Віра Миколаївна шість років учителювала у Великих Копанях на Херсонщині, вийшла заміж, народила двох доньок. Лише потім повернулась у рідне село та в рідну школу. Вчителювала, а потім працювала вихователем у дитячому садочку.

Друкуватися Віра Коваль спробувала ще на Херсонщині, а потім, по поверненні додому, надсилала свої вірші до запорізьких газет. Віру Коваль помітили і запросили до Літоб'єднання при Запорізький організації Спілки письменників.

Нині поетеса мешкає у Запоріжжі. Найбільшу популярність Вірі Коваль принес-ли пісні - вони в репертуарі запорізького співака й композитора Анатолія Сердюка, народних артистів України Алли Кудлай ("Не повертайсь"), Таїсії Повалій ("Горлиця") та Наталі Бучинської ("Осіння вишня"), заслуженої артистки України Катерини Бу-жинської ("Київська Русь"), співачок Лілії Остапенко ("Біла лілея") та Оксани Вояж ("Давай помиримся") - усі на музику Лілії Остапенко.

Віра Коваль член Національної спілки письменників України.
Основні твори:
На хресті любові (2004),

Дідизна (2007),

Повертаюсь до витоків (2011),

Узбіччя (2015),

Побрехеньки моїх кумів (2015).

Лариса Анатоліївна Коваль
(1945 р. н.)

Лариса Анатоліївна Коваль народилась 20 червня 1945 року у м. Омськ Російської Федерації. З батьками переїхала до Запоріжжя, де і закінчила СШ №15, а потім - вечірнє відділення факультету електронної техніки Запорізького машинобудівного інституту (1971рік). Працювала на електровозоремонтному заводі робітницею, інженером на виробничому об'єднанні "Гама". Викладала у Запорізькому коледжі радіоелектроніки, від 1999-го - у Запорізькому Національному технічному університеті на кафедрі конструювання і виробництва електронних апаратів. Голова обласного літературного об'єднання ім. Гайдабури. Член Спілки письменників України, лауреат літературних премій імені М. Нагнибіди.

Про неї можна сказати, що її поезія народжена незалежністю України. Росіянка за вихованням, вона глибоко сприйняла ідею незалежності - душею і серцем. Вона першою в радіоелектронному коледжі розпочала читати свій технічний предмет украї-нською мовою. Вона першою довела, що технічна термінологія українською мовою звучить не гірше, ніж будь-якою іншою.

Поетичне світобачення Лариси Коваль оригінальне і неповторне. Від Дніпра до Карпатських гір простягається її поетична мережка. І скрізь - любов до свого рідного, земного, українського. Поетеса не цурається сільських і урбаністичних мотивів, воло-діє технікою білого вірша.
Основні твори:
Повернення до себе (1996),

Від болю до весни (1997),

Сполох осінніх айстр (1998),

Озори мою душу, надіє! (2000),

Шляхами Піднебесної (2001),

Світлини долі (2003),

Вибране (2005).

Лариса Юріївна Копань
(1939 р.н.)

Лариса Юріївна Копань народилася 30 вересня 1939 року у м. Запоріжжя в робітничій сім'ї. Після закінчення факультету журналістики Київського державного університету імені Т. Шевченка працювала в редакції газети "Літературна Україна", видавництві "Дніпро" апараті Спілки письменників України, з 1982 року - в журналі "Київ", де протягом 1985-1999 років обіймала посаду заступника головного редактора.

Вже перший роман молодого прозаїка "Орбіта" засвідчив неординарність її таланту. Глибоке проникнення у психологію персонажів, виразна мова, ненав'язлива іронія - створюють особливу атмосферу, де поєдналися і піднесена романтика і реальність буття. З часом побачили світ і інші твори письменниці: "Пульсари", "Критична маса", "Для вузького кола". Окремі твори авторки були перекладені російською та польською мовами.

Зовсім інший виток творчої долі Лариси Юріївни розпочався зі змінами в соціа-льно-політичній ситуації країни. Душею сприйнявши здобуття Україною державності, вона почала активно працювати над проблемами розбудови українського книгодруку-вання, висвітлення правдивої історії нашої Батьківщини. Певний час (1996-1998 рр.) Л. Копань очолювала Видавничий дім "КМ Акаdеміa" (дочірнє підприємство Національ-ного університету "Києво-Могилянська академія"), виступала упорядником окремих видань, присвячених видатним особистостям України (І. Мазепа, М. Грушевський).

Нині вона директор відомого університетського видавництва "Пульсари" (засно-ване у 1999 р.), яке видає підручники, посібники для вищої школи, монографії, худож-ню літературу. Саме їй належить ідея випуску серій "Українці в світовій цивілізації", "Християнські філософи". Кредо видавництва, як сказала Л. Копань в одному із своїх виступів - "Ми бачимо свою нішу в тому, щоб показувати наукову, мистецьку долю людей досі не відомих в Україні, хоч знаних у Європі, й Америці".
Основні твори:
Орбіта (1980),

Пульсари (1983),

Критична маса (1985),

Для вузького кола (1989).

Наталія Ігорівна Кузьменко

Народилась Наталія Ігорівна у м. Запоріжжя. Після закінчення школи працювала в багатотиражній газеті "Днепростроевец". Потім вступила до Запорізького державного університету на філологічний факультет за спеціальністю "викладач російської мови та літератури". Відразу після ВНЗ стає кореспондентом багатотиражної газети "Строитель". У 1990 році її запрошують на роботу в нову міську вечірню газету "Наш город". Тут Наталія Кузьменко пройшла серйозний творчий шлях від репортера до оглядача газети. Через два роки відкриває на телеканалі "Алекс" цикл передач "И мир иной". Потім стає ведучою популярної музичної програми "ФанклубZ" на ТРК "Запоріжжя". У 1998 році Наталія Кузьменко переходить до газети "Миг", але через півроку очолює прес-службу Запорізької обласної ради. Сьогодні Наталія Ігорівна - голова Запорізької обласної організації Національної спілки журналістів України.

Наталія Кузьменко - автор понад 30 художніх, історичних і публіцистичних видань; член Конгресу літераторів України; переможець регіонального конкурсу "Людина ро-ку" у номінації "Журналістика". Має звання "Почесний журналіст України". Вона член Міжнародної федерації журналістів (ЮНЕСКО).
Основні твори:
Рождение города (1997),

Окна (2000),

Фонтаны (2006),

Запорожье и запорожцы (2005),

Новое Запорожье (2006),

Запорізький край (2008),

Казки Хортиці (2009),

Сказки для маленьких взрослых и больших детей (2009).

Микола Петрович Киценко
(1921-1982)

Народився Микола Петрович 1921року у с. Нижній Куркулак (нині - с. Покровське Токмацького р-ну Запорізької обл. Журналіст, краєзнавець, один із організаторів Державного історико-культурного заповідника запорозького козацтва на о. Хортиця. Народився в селянській сім'ї. У 1939 закінчив Новомосковський педагогічний технікум, у 1954 - Вищу партійну школу при ЦК КПУ зі спеціальності "Журналістика". Трудову діяльність розпочав у 1939 учителем сільської школи на Запоріжжі. У 1939-1946 - служба в Радянській Армії. Учасник Великої Вітчизняної війни. Після демобілізації працював в редакціях районних газет. 1954-1957 роки - головний редактор Запорізького обласного комітету з питань радіомовлення і телебачення, з 1966 по 1973 - голова правління обласної організації Українського товариства охорони пам'ятників історії та культури. Службова та громадська діяльність Киценка була спрямована на відродження національної історико-культурної спадщини, збереження пам'яток історії, увічнення імен видатних діячів і пам'ятних місць на Запоріжжі. Очолювана ним Запорізька обласна організація охорони пам'ятників історії та культури взяла на облік для охорони 1182 пам'ятки історії та культури. У 1965 році ініціював розгляд у ЦК КПУ та уряді республіки питання про оголошення о. Хортиця заповідником і створення на ньому козацького історико-культурного меморіалу, після чого Рада Міністрів УРСР 18.09.1965 прийняла постанову "Про увічнення пам'ятних місць, пов'язаних з історією запорізького козацтва". За цією постановою острів Хортиця оголошувався Державним історико-культурним заповідником. Киценко самовіддано працював над створенням меморіалу. Микола Петрович - автор історико-краєзнавчих книг "Хортиця в героїці і легендах", "Запоріжжя в бурях революції", історичних статей, нарисів, літературних творів: віршів, оповідань, а також циклів радіопередач. Нагороджений орденами "Знак Поша-ни" (двічі), Трудового Червоного Прапора, Дружби народів, медалями. Лауреат респу-бліканської премії ім. Д. Яворницького. Помер Микола Киценко у 1982 році. Похова-ний у Запоріжжі.
Основні твори:
Хортиця в героїці і легендах (1967, 1972, 1991),

Запоріжжя в бурях революції (1969).

Михайло Рафаїлович Ласков
(1923-2002)

Ласков Михайло Рафаїлович народився 3 червня 1923 року у м. Токмак Запорізької області. Там і провів своє дитинство і юність, закінчив середню школу. Потім була Велика Вітчизняна війна, яку він провів в евакуації в Узбекистані. Після закінчення війни Михайло Ласков повернувся додому, згодом пішов навчатися до Запорізького державного педагогічного інституту.

Перші свої творчі проби Михайло Ласков почав у 1945 році, тоді ж він розпочав і свій трудовий шлях. Працював в редакціях обласних газет та на заводах "Запоріжсталь", "Дніпроспецсталь". У 1969 році Михайло Рафаїлович стає членом Спілки письменників України. Михайло Ласков писав як прозу, так і вірші одночасно двома мовами - українською та російською.
Основні твори:
Родные огни (1956),

Ручеек (1956),

Справжній друг (1960),

Старт "Запорожця" (1962),

Повесть о вечном огне (1962),

Жизнь дается раз (у співавторстві) (1963),

Тече річка Жилінка (1965),

Незакатная весна (1974),

Яркий свет (1981),

Несгорающие звезды (1983),

Притяжение земли (1988),

Если женщина любит (1993),

Стихи о любви (1995),

Небеса для двоих (1996),

Любовь и боль (1998).

Василь Андрійович Лісняк
(1908-1963)

Василь Андрійович Лісняк, відомий запорізький письменник і журналіст, народився 17 (30) січня 1908 в селі Вербовому Пологівського району Запорізької області у селянській сім'ї. Виріс серед трудового люду. Будучи багатогранно обдарованою особистістю, захоплювався образотворчим мистецтвом, музикою. У 1932 році закінчив робітфак при Київському художньому інституті. Того ж року в журналі "Гло-бус" з'явився перший вірш Василя Лісняка. Називався він "Ранок" і славив хліборобів, рідний степ, мелодію зерна... Ця тема згодом стала головною, наскрізною в творчості поета.

З 1933 року Василь Андрійович Лісняк працював журналістом. За ранком при-йшов творчий день - вірші поета все частіше й частіше з'являлися в тому ж "Глобусі", а також у журналах "Всесвіт", "Зоря", "Радянська література" та ін. Вони дихали зако-ханістю поета в запорізький степ, в його чари і щедроти, мелодії і запахи.

З перших днів війни поет пішов на фронт. У бою під Красноградом, що на Хар-ківщині був поранений. Після шпиталю служив писарем у військових частинах в Аст-рахані та Сталінграді, а з 1943-го року був топообчислювачем в артилерійському пол-ку. З червня 1944-го працював в редакції дивізійної газети 1-го Українського фронту "За Родину". Брав участь у визволенні Кракова, Домбровського вугільного басейну, в розгромі угрупування під Бреслау. Був нагороджений орденом Червоної Зірки та ме-даллю "За перемогу над Німеччиною". З 1944 року Василь Андрійович Лісняк став членом Спілки письменників України. Перша його книжка віршів "Степові пісні" ви-йшла 1949 року під редакцією Павла Тичини. Творчий доробок Лісняка порівняно не-великий - п'ять поетичних збірок, з яких "Зоряний світанок" побачила світ уже після смерті поета. Помер він 11 листопада 1963 року. Земляки зберігають пам'ять про та-лановитого поета: у Запоріжжі працює бібліотека імені Василя Лісняка, у Пологах діє районне літоб'єднання його імені, ім'я поета носить обласна літературна премія.
Основні твори:
Люблю село (1955),

Широкі простори (1957),

Краса людська (1960),

Зоряний світанок (1964),

Борозна (1969).

Микола Хомич Лиходід
(1940 - 1993)

Народився Микола Хомич 1 листопада 1940 року в с. Михайлівка (нині райцентр) Запорізької обл. Закінчив Запорізький педагогічний інститут (1963), Вищі літературні курси при Літературному інституті у Москві (1979). Учителював, працював журналістом, відповідальним секретарем у редакції газети "Комсомолець Запоріжжя", "Индустриальное Запорожье", "Запорізька правда", очолював обласне літературне об'єднання ім. М. Гайдабури. Дебютував у 1956 році віршем "Запоріжжя", у періодиці виступав переважно під псевдонімом Іван Завгородній. Автор багатьох поетичних збірок. Працював також у жанрі поетичного перекладу. Зокрема, переклав українською вірші башкирського поета Салавата Юлаєва "Мій Урал" і "Зюлейха". Лауреат обласної літературної премії ім. В. Лісняка (посмертно, 1995).

Помер Микола Лиходід 13 вересня 1993 року у м. Запоріжжя.
Основні твори:
Сонце (1963),

Світ (1966),

Хортиця (1967),

Літаки над матерями (1969),

Свято (1970),

Плавка (1975),

Комсомольський характер (1976),

Столітник (1971),

Світанкові речитативи (1973),

Вічний Дніпробуд (1977),

Будьонівка для сина (1979),

Криниця і небо (1983),

Сяйво (1984),

Корінь блискавки (1985),

Передосінній скарб (1989),

Країна Україна (1995).

Григорій Іванович Лютий
(1949 р. н.)

Народився Григорій Іванович Лютий 7 лютого 1949 року у м. Гуляйполе у сім'ї вчителів. Навчаючись у середній школі №1 паралельно здобував музичну освіту по класу баяна. Закінчивши школу, Г. Лютий протягом року працював баяністом і завідуючим Любимівським Будинком культури, вчителем української мови та літератури у СШ №2 м. Гуляйполя, редагував колгоспні багатотиражні газети, був кореспондентом Гуляйпільської районної газети. З 1971 року керував районним літе-ратурним об`єднанням "Калинова сопілка". Потім вступив на філологічний факультет Запорізького педінституту (нині -ЗНУ), який закінчив заочно у 1973 році.

Його вірші вперше були опубліковані в Гуляйпільській районній газеті "Зоря комунізму" у 1964 р., а в 1971 р. - в "Літературній Україні". Пізніше друкувався у все-українських літературно-художніх журналах "Вітчизна", "Жовтень", "Дніпро", "Украї-на", "Київ","Донбас".

Перша збірка поезій "Крилатий корінь" побачила світ у 1984 р., а в травні того ж року Григорія Івановича прийняли до Спілки письменників СРСР.

В снові поезії Г. Лютого лежить саме любов, любов до рідного краю, до людей, до природи, нарешті до жінки, і саме це почуття є джерелом творчого натхнення. Його поезії показують це почуття багатогранним. Тут можна зустріти юнацьке чи дівоче романтичне кохання, його щирість і красу, драматизм нерозділеного почуття, любов до жінки-матері.

Одна за одною виходять книжки "Червона літера вогню", "Хліб любові", "Я воду пив з твого лиця" , за яку Лютий був відзначений обласною літературною премією ім. В. Лісняка, "Гуляй-поле", дитяча книжка "Світлана", "Вибране", "Меди", а також у співавторстві зі співаком і композитором Анатолієм Сердюком збірник пісень "Пісні Гуляйпільського краю", численні публікації в журналах, альманахах, газетах. Варто згадати про те, що на вірші Григорія Лютого написано понад сотню пісень, які стали досить популярними у виконанні Анатолія Сердюка, Лідії Михайленко, Ірини Ярчев-ської, Сергія Шестопалова, дуету Шепелів та інших співаків. І найбільш відомі з них "Не питай", "Скрипка", "Вчительчин вальс", "Пісня Гуляйпільських весіль", "Солов'ї-ний острог", "Хрестини Махна", "Блюз любові", "Шипшина", які знайшли свою слуха-цьку аудиторію.

Крім літературної творчості, Г. Лютий активно займається громадською діяльні-стю, дбає про відродження духовності українського народу, української мови, культу-ри, традицій, місце української літератури в літературному процесі сьогодення. добре відома його участь в роботі різних редколегій, виступи по радіо і телебаченню, зустрі-чі з трудовими колективами, студентами, школярами, інтелігенцією, поїздки у складі літературно-мистецьких делегацій, виховання літературної молоді. З 1992 року він очолював ще й обласне літоб'єднання ім. М. Гайдабури. Він був учасником VIII Все-союзної наради молодих письменників. А ще єдиним делегатом від Спілки письмен-ників України на Всесвітньому фестивалі молоді і студентів у Москві у 1985 році.

З 1998 р. Г. Лютий - голова Запорізької обласної організації Національної Спіл-ки письменників України, з 2001 р. - редактор всеукраїнського журналу "Хортиця". Він активно підтримує молодих запорізьких авторів, плекаючи юні таланти, серед яких В. Забава, Я. Яковенко, В. Шмига та ін.

Він лауреат обласних премій - молодіжної імені М. Андросова, літературної імені В. Лісняка, фонду культури імені М. Нагнибіди. У 2004 році Григорію Лютому присвоєно звання "Заслужений діяч мистецтв України". У зв'язку з 80-річчям утво-рення Гуляйпільського району його було нагороджено регіональною медаллю "За за-слуги перед Гуляйпільським краєм".

Григорій Лютий - поет глибоко сучасний і відкривається перед читачем все но-вими яскравими гранями. Він у постійному творчому пошуку, він - у дорозі.
Основні твори:
Крона вічності (1985),

Червона літера вогню (1987),

Хліб любові (1990),

Я воду пив з твого лиця (1992),

Гуляй-поле (1996),

Світлана (1995),

Збірник пісень "Пісні Гуляйпільського краю" (1995),

Вибране (1998),

Меди (2000),

Мама-Марія ( 2008).

Олександр Олександрович Михайлюта
(1958 р. н.)

Олександр Михайлюта народився 20 січня 1958 року у селі Заріччя Гуляйпільського району Запорізької області. Український літературний і громадський діяч, журналіст, публіцист, письменник, кінодраматург. Навчався у Гуляйпільській середній школі № 3. У 1980 році закінчив факультет журналістики Київського державного університету ім. Т. Г. Шевченка. Літературну діяльність розпочав з поезії ще у 15-ти річному віці. Його перший вірш "Весілля" був опублікований у районній газеті "Зоря комунізму". Працював кореспондентом Гуляйпільської райгазети, завідуючим відділом Запорізької обласної газети "Комсомолець Запоріжжя", власним кореспондентом газет "Молодь України", "Голос України", політичним оглядачем "Пресового Агенства Новин".

О. О. Михайлюта - член Спілки журналістів України з 1983 року, член Спілки письменників України з 1995 року. Був одним з організаторів запорізького товариства "Меморіал" та організації "Солдатських матерів України". Керував науково-редакційним підрозділом з підготовки та випуску серії книг "Реабілітовані історією".

У 1997 році став завідувачем оргвідділу Спілки журналістів України, у 1998-му - сек-ретарем, директором Журфонду України, а з 2002 року був секретарем Національної спілки письменників України. Головний редактор журналів "Епоха", "Кияни", "Жур-наліст України". З 2002 року очолює центральну раду всеукраїнської громадської ор-ганізації "Професійна спілка "Журналіст України", директор КП "Журналістський фонд України".

У 1998 році Олександр Олександрович брав активну участь у відзначенні 110-ї річниці від дня народження Нестора Махна, у створенні громадської організації това-риства Нестора Махна "Гуляй-Поле".

Прозаїк і журналіст О.О. Михайлюта - автор двох десятків книг прози і публіцистики, понад 2000 публікацій у засобах масової інформації та колективних збірниках, автор відеофільмів "Рана", "Где так вольно дышит человек...", "Загадка Дивина".

Лауреат премії журналу "Дніпро" та премії "Незалежність" Київської спілки жу-рналістів.
Основні твори:
Алілуя (1990),

Ми не раби (1990),

Секретний ешелон (1995),

Літаючий "Мерседес" (1997),

Вольниця (1998),

Ложа преси (2002),

Ясновидець (2003)

Хмерія (2004),

Помаранчевий репортаж (2004),

Біліє хата наша при дорозі (2009),

Відкриття Миколи Руденка (2010),

Святий Петро із Дивина (2011),

Слово про Єрмака (2012).

Микола Львович Нагнибіда
(1911 - 1985)

Народився Микола Львович 7 вересня 1911 року у селі Попівка (тепер Смирнове) Більмацького району Запорізької області) в родині сільського фельдшера. Працював на заводах, новобудовах "Дніпрогесу", де почав поетичну творчість. Навчався у Комуністичному інституті журналістики (Харків), Київському педагогічному інституті. Учасник Другої світової війни. Журналіст фронтових газет.

Перша збірка "Дніпровська весна" вийшла у 1932 році. До початку війни видав збірку віршів "Зерна", "Дніпроград". Згодом до 1984 року побачила світ ще 21 збірка віршів, поем, балад. Проте в історію літератури Микола Нагнибіда увійшов більше не оригінальною, а перекладацькою творчістю. Нагнибіда - один із найвизначніших перекладачів білоруської поезії, зокрема Янки Купали, за що 1974 року був удостоєний звання заслуженого працівника культури Білорусі. Один із небагатьох перекладачів словацького поета Людовита Штура.

Жив у Києві. Помер 16 вересня 1985 року.
Основні твори:
Дніпровська весна (1932),

Зерна (1933),

Дніпроград (1937),

Оживуть степи (1947),

Степ і море (1947),

Гірські вершини (1947),

Лист на Запоріжжя (1964),

Висота (1965),

Вам присвячую (1953),

Моє серце в степах (1975),

Благословенна будь! (1980).

Тетяна Іванівна Нещерет
(1931 - 2007)

Народилася Тетяна Іванівна 25 червня 1931р.в с. Халеп'ї Обухівського району Київської області у селянській сім'ї. У 1967 закінчила театрознавчий факультет Київського театрального ін-ту. На професійну сцену вона прийшла у 1954 році: працювала у театрах м. Кам'янець-Подільський, Артемівськ, Полтава, Луганськ, Дрогобич. Член Спілки театральних діячів України (1958).

Майже 40 років віддала Запорізькому обласному українському музично-драматичному театру, прийшла туди з осені 1965-го. Зіграла понад 150 ролей сучасно-го та класичного репертуару, серед них: Наталка - "Наталка Полтавка" І. Котляревсь-кого, Аза - "Циганка Аза" М. Старицького, Інгігерда - "Ярослав Мудрий" І. Кочерги, Кручиніна - "Без вини винні" О. Островського, Беліса - "Закохана витівниця" Лопе де Вега.

Відома українська актриса, театрознавець, поетеса, авторка статей до Енцикло-педії сучасної України. Член Національної спілки письменників України (1994).

У літературу прийшла в зрілому віці. Автор збірок віршів "Запізніле освідчен-ня", "Отчий дім", "Сльози і квіти", "В осені своя краса", "Дівич-гора", "Під крилом Мельпомени", "Повернення", біографічного нарису "Народний артист України Олек-сандр Король". Варто відзначити й інші інтереси Т. Нещерет. Вона перекладала поезію інших народів. В її книжці "В осені своя краса" вміщено понад чотири десятки пере-кладів з російської, білоруської, татарської, німецької та інших мов. До речі, окремі твори Т. Нещерет перекладені російською, білоруською, татарською мовами.

На вірші Т. Нещерет написано близько тридцяти пісень, які виконують профе-сійні співаки й аматори. Це пісні: "Дніпре мій", "Вечір" (музика О. Носика), "Матері", "Я кохаю тебе" (музика Н. Боєвої), "Я бачила, як плакали жита" (музика Л. Костенка, Б. Юрківа), "Пісня про перше кохання", "О, Море" (музика Ю. Коваля), "3имовий вальс" (музика Н. Боровик), "Пісня про Запоріжжя", "Замріяна Хортиця", "Пісня про солдата", "Розчеши, мамо, коси", "Журавлина пісня" (музика Й. Пінзура), "Моя лю-бов" (музика С. Ващенко) та інші.

Як театрознавець Т. Нещерет широко пропагувала театральне мистецтво. Нею написано чимало статей про театральні колективи і їх спектаклі, про роботу акторів і режисерів.

Т. Нещерет - лауреат обласної премії українського Фонду культури імені І. П. Паторжинського, нагороджена орденом "Знак Пошани" (1976).
Основні твори:
Запізніле освідчення (1988),

Отчий дім (1990),

Сльози і квіт (1992),

В осені своя краса (1995),

Біографічний нарис "Народний артист України Олександр Король" (1995),

Дівич-гора (1998),

Під крилом Мельпомени (2001),

Повернення (2001).

Олексій Якович Огульчанський
(1912-1996)

Народився Олексій Якович 30 березня 1912 року у місті Луганськ, в сім'ї тесляра. Дитинство минало на берегах тихоплинної річки Луганки та в чарівних гаях Дінця. Закінчивши у 1929 році Луганську трудову семирічну школу, Огульчанський вступив до Бердянського педагогічного технікуму. Всю свою подальшу долю він пов'язав із цим містом. У 1930 році закінчив Бердянський педагогічний технікум. Згодом, після закінчення у 1940 році історичного факультету Бердянського педінституту деякий час працював у районній газеті "Більшовицька зірка", був науковим співробітником краєзнавчого музею та викладав археологію у педінституті.

Перші нариси О. Огульчанський опублікував у двадцятирічному віці в журналі "Всесвіт". Після того систематично виступав у пресі. Перша книга - нарис "Записки краєзнавця" - побачила світ 1955 року. Це окрилило молодого літератора, і майже з кожного походу він повертався з новими сюжетами. Невдовзі він написав кілька при-годницьких повістей і оповідань. Став членом спілки письменників України.

В кожній повісті Олексія Огульчанського стільки пригод і надзвичайних від-криттів, що мимоволі думаєш: чи не вигадав їх автор? Виявляється, що ні. В основу покладено справжні події, що трапилися з Огульчанським і його юними друзями, до-слідниками і захисниками природи Приазов'я. Герої книг, веселі і допитливі дітлахи, невтомні шукачі пригод, розгадують немало степових і морських таємниць. Вони ці-кавляться поведінкою тварин і птахів, знайомляться з життям і працею вчених-орнітологів, науковців-дельфінологів. Відтворюючи неспокійний вир буденних турбот школярів, автор вчив дітей бути дбайливими господарями на рідній землі.

Помер Олексій Огульчанський у 1996 році.
Основні твори:
Записки краєзнавця (1955),

Юні слідопити (1958),

Вітрів кут (1959),

Пленники Леванта (1960),

Таємниця Сухої балки (1961),

Унетрях Джубаю (1964),

Острів сріблястих чайок (1965),

Країна інкурів. Як ми шукали скарб (1971),

Бухта солодкого коріння (1973),

Як сплять дельфіни (1979),

Знахідка на все життя (1982),

Скарб солоного лиману (1986).

Петро Павлович Ребро
(1932-2014)

Народився Петро Павлович 19 травня 1932 року в селі Білоцерківка Більмацького району Запорізької області в родині колгоспника. Після закінчення у 1953 році Запорізького педагогічного інституту (нині - національний університет) слу-жив в армії, вчителював у Малокатеринівській середній школі, працював у редакціях обласних газет "Червоне Запоріжжя", "Запорізька правда", у книжковому видавництві, в обласному управлінні культури. Вчителював.

Фундатор Запорізької обласної організації національної спілки письменників України (очолював її з 1967 по 1998 рік), виховав цілу плеяду талановитих літераторів, заснував ряд літературно-мистецьких свят, зокрема, "Поетичний травень", а також альманахи "Хортиця" (нині - журнал), "Спокута", "Весела Січ".

Як депутат обласної ради багатьох скликань активно відстоював права українсь-кої мови і культури в регіоні, енергійно домагався будівництва нового приміщення для обласної наукової бібліотеки, відкриття історичного музею на о. Хортиця, відбудови кінотеатру "Перемога" та інших соціально-культурних об'єктів.

Один із засновників обласної організації Товариства української мови "Просві-та" і Асоціації національно-культурних товариств Запорізької області (очолював 15 років), президент (кошовий) Міжнародної асоціації гумористів і сатириків "Весела Січ".

Почав друкуватись з 1946 року. Поет. Автор багатьох збірок ліричних і сатирич-них поезій, драматичної поеми "Заграва над Хортицею", книжок нарисів і віршів "У сусідів по планеті", документальних повістей "Грім над Запоріжжям", "Ніжна сталь" та ін. Перша збірка віршів "Заспів" вийшла в 1955 році. Всього в доробку письменника - сто книг для дорослих і дітей (загальний наклад - понад 5 млн. прим). Значна частина з них побачила світ у роки незалежності України. Це, зокрема, "Вибрані твори" в 5-ти томах, гумористична серія "Козацькі жарти", веселий календар "Козацький сміхов-ник", трилогія "Сміхотерапія", збірки "Острів Байди", "Моя Білоцерківка" (лірика), "Ображений Гусак" (байки), "Петрів батіг" (епіграми), "Веселі дуелі" (пародії), літера-турознавча серія "Українська Мекка", дослідження "Т.Шевченко і Запоріжжя" (у двох книгах), книжки для дітей "Квіти мають імена", "Трінь і Трінька" та ін.

Працював також у жанрі поетичного перекладу. Твори П. Ребра перекладені на багато мов народів світу. Вони увійшли до антологій, календарів, шкільних підручни-ків тощо.

Останні десять років був керівником (головним редактором) науково-редакційного підрозділу з підготовки та випуску серії книг "Реабілітовані історією". За його редакцією побачили світ 4 книги названої серії, тритомник "Повернені імена", десять випусків альманаху-щорічника "Спокута" та ін.

Петро Ребро - лауреат багатьох літературних премій, Всеукраїнського фестива-лю гумору і сатири "Вишневі усмішки", Міжнародного пісенного фестивалю "Доля", журналу "Перець", нагороджений орденом Трудового Червоного Прапора, медалями. Ім'я Петра Ребра вписане в історію української літератури як "співця запорізького краю".

Помер Петро Павлович Ребро 22 березня 2014 році у м. Запоріжжі.
Основні твори:
Заспів (1955),

Вітер з Дніпра (1957),

Проти шерсті, Сонечко, Чому заєць косоокий (1958),

Найсмачніші огірки (1959),

Перо під ребро (1963),

Людяність (1965),

Порохівниця (1972),

Криця (1975),

Листи до земляків (1976),

Клятва (1977),

Заграва над Хортицею (1980),

Вибране (1982),

Запоріжжя (1986),

Зозулин цвіт, Край щедрий талантами (1989),

Козацькі жарти ( 1993, 1994, 1995, 1996),

Шевченко і Запоріжжя (1996),

Остап Вишня і Запоріжжя, О. Довженко і Запоріжжя, В. Маяковський і Запоріжжя, М.Рильський і Запоріжжя, П. Тичина і Запоріжжя (1998),

Острів Байди, О. Пушкін і Запоріжжя (1999),

Вибрані твори (2000, 2001, 2006, 2007, 2010).

Володимир Павлович Супруненко
( 1952 р. н.)

Народився Володимир Павлович 4 травня 1952 році в місті Дніпродзержинську (нині - Кам'янське) Дніпропетровської області. Зараз живе і працює у Запоріжжі. Відомий письменник, журналіст, етнограф, краєзнавець, дослідник і фотограф. З дитинства мріяв стати мандрівником, вибравши для себе девіз "Via est Vita" ("Дорога - це життя"). Після закінчення інституту служив в армії, працював на буровій у За-поляр'ї, валив ліс в далекосхідній тайзі, обстежив з гляціологами льодовики Паміру. У повній же мірі дитячу мрію дозволила здійснити професія журналіста. В авторському активі В. Супруненка кілька тисяч статей, нарисів, подорожніх нотаток в провідних газетах і журналах. Матеріал для них був зібраний в подорожах і відрядженнях Заполяр'я і Сибіру, Далекого Сходу, Алтаю, Паміру, Кавказу, Прибалтики, Середньої Азії, ближнього і далекого зарубіжжя. Організатор і учасник спортивно-етнографічних експедицій. Багато років співпрацював з журналом "Вокруг света" та іншими виданнями. Лауреат багатьох журналістських премій "Золоте перо".

Автор краєзнавчого фільму про острів Хортиця, випущеного на трьох мовах. Фільм був удостоєний премії "Запорізька синерама" на 15-му Запорізькому кінофести-валі у 2013 році. Видав понад два десятки науково-художніх книг. Серед них популяр-на енциклопедія Запорізького краю - фундаментальна двотомна праця "Ми-українці". Книга була удостоєна премії Міністерства культури України.

В. Супруненко організував і провів близько тридцяти науково-спортивних екс-педицій як по Україні, так і по всьому світу. Експедиції "Чорноморське кільце друж-би", "Шлях аріїв", "Європейський алюр", "Земля обітована" отримали світове визнан-ня, як миротворчі та культурно-просвітницькі акції.
Основні твори:
Молчаливая вода кяриза (1987),

Народный дневник (1991),

Что имеем, то храним (1991),

Нечистая сила (1991),

Животоки старины (1992-1993),

Народини (1993),

Добычливая рыбалка (1995),

Запорожский край (2003),

Остров Хортица (2006),

Тайна георгафических названий (2007),

Имя на карте (2008),

100 чудес Запорожского края (2009),

Запорожская Сечь на острове Хортица (2010),

Острів скарбів (2010),

Мифы, легенды, сказки (2010),

Казацкая кухня (2011),

Хортица. Энциклопедия (2012),

Сто советов путественникам (2012),

Белый свет (2013),

Костянтин Іванович Сушко
(1946 р. н.)

Народився Костянтин Іванович 5 жовтня 1946 року в с. Бабина Верхньорогачикського району Херсонської області. 1962 року виїхав до Запоріжжя. Там закінчив середню школу. Працював теслею, токарем, формувальником. З 1965-го по 1968 роки служив у радянському війську. Звільнившись у запас, працював слюсарем-складальником, згодом Закінчив філологічний факультет Запорізького державного педагогічного ін-ституту зі спеціальності "Російська мова та література". Із 1972-го - на журналістській роботі. Працював кореспондентом, старшим кореспондентом, завідувачем відділу газети "Комсомолець Запоріжжя", редактором багатотиражної газети "Днепростроевец". 1989 року започаткував першу в області профспілкову газету "Выбор". У 1992 - 1999 рр. - головний редактор газети "Запорізька Січ". 1999 - 2005 рр. - на творчих хлібах. З березня 2005року по жовтень 2007-го - Генеральний директор Національного заповідника "Хортиця". Прозаїк, журналіст, член Національ-ної спілки письменників України та Національної спілки журналістів України, лауреат міжнародної премії ім. І. Франка. Головний напрям його творчої діяльності - природа та історія. Більшість написаних ним книг - про Хортицю.

Нагороджений медаллю "За розвиток Запорізького краю".
Основні твори:
Міраж (1978),

Заповедное Запорожье (1981),

Все могло быть иначе (1984),

Наедине с Хортицей. Краеведческие очерки. (1986),

В степи заповедной (1988),

По Хортице (1989),

Поздняя тропа (1989),

Час сподівань (1992),

Вітер - на крила (1994),

Хортица открывает тайны (1999),

Острів Хортиця (2001),

Двоє серед тиші (2002),

Тени забытых городов (2003),

Стежка на Хортиці (2004),

Я вибираю Хортицю (2004),

Віщий Степ (2004),

Дев'ять молитов у серпні (2006),

Наодинці з Хортицею (2007),

Зелений Мій Дім (2008),

Бентежна Хортиця (2008),

Князь Дмитро Вишневецький та інше... (2009),

Інспектор Хорс (2010),

Ойкумена (2011),

Хортиця - Острів Святилищ (2013),

У згонах (2014),

Закодований час (2014),

Трансмісія слова (2016)

Заворожений острів (2016).

Полян-Пилип Сергійович Юрик
(1956 р. н.)

Пилип Сергійович народився 1 грудня 1956 року в селі Баландине Кам'янського району на Черкащині, де він і закінчив вісім класів середньої школи. Потім закінчив Звенигородський сільськогосподарський технікум (1975), Дніпропетровський сільгоспінститут, нині Дніпропетровський державний аграрний університет (1983), відділення журналістики Київської вищої партійної школи (1989). Працював обліковцем рільничої бригади, агрономом, завідував виробничим відділком, жур-налістом районної газети (смт. Томаківка), обласної молодіжки "Прапор юності" (Дніпропетровськ), обласного радіо (Запоріжжя), міської газети "Запорозька Січ". Ни-ні - редактор відділу соціальних проблем обласної газети "Запорізька правда". У цій газеті веде сторінку гумору "Весела Січ" та літературну сторінку "Світлиця". Як пись-менник зустрічається зі школярами, бере участь у концертах Міжнародної асоціації гумористів і сатириків "Весела Січ", заснованої Петром Ребром. Лауреат премії жур-налу "Перець" та Міністерства культури України "Автора! Автора!" (1989), обласних конкурсів "Весела Січ" у Запоріжжі (1997, 1998, 2000, 2001 і 2005 рр.) та Всеукраїнсь-ких літературних премій імені Степана Руданського (1999), Степана Олійника (2007) і Василя Юхимовича (2012). Лауреат обласної журналістської премії імені Андрія Клю-ненка (2009) за висвітлення соціально-економічних тем. Нагороджений Золотою ме-даллю української журналістики (2012).

Автор багатьох книжок гумору, сатири, поезії, перекладів, фольклору.
Основні твори:
Пісня волі (1993),

Даремний переляк (1998),

Сказання про стародавні минувшини руські (2007),

Калина Хортицька (2012),

Поклик Святослава (2014),

Де ти вештаєшся? (2014),

Осляче тріо (2014).

# data[].attributes.attachment_link.title
ЗОБД "Юний читач"

# data[].attributes.attachment_link.description
Олександр Іванович Абліцов - український поет, перекладач, журналіст. Член Національної спілки письменників України та Національної спілки журналістів України. Народився Олександр Іванович 15 вересня 1948 року в селі Новоукраїнка Більмацького (Куйбишевського) району Запорізької області. 1970 року закінчив фізико-математичний факультет Запорізького педагогічного інституту. Служив у лавах Радянської Армії. Працював у школах Миколаївської та Дніпропетровської областей.

# data[].attributes.attachment_link.title
Запорізька обласна бібліотека для юнацтва

# data[].attributes.attachment_link.description
oсобистості, запорізькі письменники, запорізькі поети, книги, краєзнавство, літературні ювілеї, Марк Петрович Шевельов, особистості, письменники, поезія, творчість, ювілеї, ювіляри Запорізький край, культура, література, літературний календар, фонд, цього дня народились

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
ПОЕТИ-ПОСТШІСТДЕСЯТНИКИ
ЗАПОРІЗЬКОГО КРАЮ
Анотація
У статті аналізується творчість запорізьких поетів, які належать до творчого покоління „постшістдесятників"
Ключові слова
Постшістдесятництво, громадянська позиція, літературні неологізми, образність, алегорія, лірика, стиль.

В українському літературознавстві вже докладно вивчено літературний рух, який умовно називається „шістдесятники". Коротко про його суть. Сталінський режим спотворював повноцінний розвиток літератури народів колишнього СРСР. На першому плані часто фігурували літературно малограмотні люди, які мало що уміли, окрім як заримувати слово „Сталін" чи скласти віршика, що повторював убогі тези передових статей тодішніх газет. Лише окремі письменники продовжували працювати зі справжньою творчою напругою, але їх не публікували. Друкували графоманів, які прославляли існуючий режим. Так тривало, доки в літературу не прийшла молода когорта літераторів, що продовжувала традиції Довженка та інших митців, котрі працювали в літературі всерйоз. Нині це загальновідомі імена: В. Симоненко, Л. Костенко, 1. Драч, Б. Олійник, М. Вінграновський, В. Коротич. Пізніше стали відомі творці українського „самвидаву": І. Дзюба, І. Світличний, В. Стус, Є. Сверстюк, яких було засуджено за твори, що в Україні і за кордоном були втіленням самого духу шістдесятництва.
За останнє десятиліття про цих людей видано чимало ґрунтовних робіт, але зовсім мало вивчене таке літературне явище, як постшістдесятники. Завдання цієї публікації - показати на запорізькому літературному ґрунті явище постшістдесятництва, коли молоді літератори входили в літературу вже озброєні ідеями шістдесятників. Ледь черкнули крилом зародження того руху, але ввійшли в літературу могутньо і потужно, запорізькі поети О. Стешенко і М. Лиходід. Яка яскрава образність, які блискучі алітерації у віршах молодого Олександра Стешенка!
„Весну люблю за мускули,
В яких живуть громи!
Ви чуєте, як хруснули
Ключиці у зими?" [8, с.10].
Дзвінкі приголосні в Олександра Стешенка звучать іще дзвінкіше. А Микола Лиходід наче хоче довести, що і глухі приголосні можуть бути дзвінкими і що навіть голосні звуки діляться на дзвінкі і глухі. Цю поезію навряд чи назвемо експериментальною. Ці рядки й понині є окрасою всього того, що зроблено нашими поетами:
„На тих балках, де гульбища галчані,
Де на буграх так густо бугили,
Були колись михайлівські гончарні,
Були-гули, були та й загули..."
Але по-справжньому цей процес почав набирати хід, коли на літературному горизонті Запоріжжя з'явилася постать зовсім юного Анатолія Рекубрацького. Коли молодий письменник був у восьмому класі, його ім'я збуджено увірвалось у душі багатьох українців вже першою публікацією в „Запорізькій правді" з коментарем П.П. Ребра. Деякі з тих віршів А.З. Рекубрацькому і тепер не соромно розміщувати у своїх книжках (уривок 1 і 2 куп.):
„Спорожніли громи,
Відкотили по рейках райдуг,
Блискавиці спалили
У хмарах коріння руде.
Калатає весна
В білі дзвони суцвітнього саду
І на плечах моїх
Оплавляється бронзою день..." [6, с. 26]
У Запоріжжі розквітло ціле гроно молодих і вельми талановитих поетів і поетес. Це насамперед О. Шостак, Г. Лютий, О. Абліцов, Г. Літневський, В. Моруга, В. Сироватко. Звісно, їх було значно більше, називаємо тільки тих, хто став членом спілки письменників України.
В ті часи одним із лідерів молодих письменників у Запоріжжі був Анатолій Захарович Рекубрацький, який зумів згуртувати навколо себе талановитих юнаків і дівчат. Ось що пише про нього літературний товариш і постійний поетичний суперник Григорій Лютий: „Вже тоді один його вірш (ми тільки мріяли про таку удачу!) надрукував столичний журнал „Дніпро". Анатолій просто послав його до журналу. І вірш просто одібрали до друку! Це було зі сфери фантастики. У ті часи, перш ніж надрукувати, кожного досить реально розглядали під ідейну лупу! Але це таки було насправді. Ось цей вірш. Я досі знаю його напам'ять. І для мене це вагомий аргумент. Поганого, нецільного, неживого, моя пам'ять просто не тримає" [11, с. 3].
Справді, свіжим молодечим голосом розпочинається цей вірш:
„Округлі голови звисають з вікон динями,
Виблискують на сонці свіжострижено,
Не упізнать, які були донині ми
Білявими, чорнявими чи рижими".
Характерна деталь: новобранці літератури сміливо вводили в українську мову неологізми або відстоювали право вживати в мові такі слова, яких немає в словниках, приміром, слово „засизені" (це про сливи). Найприскіпливішим редакторам столичного журналу було непросто визнати за юним автором Анатолієм Рекубрацьким право вживати його. Літературним ровесникам і наступним поколінням А. Рекубрацького особливо запам'яталися останні чотири рядки вже цитованого вірша:
„В степу гудки столунять без упину,
Летять привітом до твоєї хати.
Над паровозом дим, немов чуприна,
Яку забули знять у військкоматі".
Постшістдесятники намагались зруйнувати ті бар'єри, які не вдалось остаточно здолати шістдесятникам. Чи не найважливішим відкриттям юних, надзвичайно талановитих письменників було відкриття, а точніше - розвиток у новому контексті понять „образ" та „образне мислення", які промінили у світ найжиттездатнішими і, мабуть, вічними, конкретночутттєвими формами відображення дійсності. Тут, певне, доречним буде вислів (маніфест імажиністів): „Только образ, как нафталин, пересыпающий произведение, может спасти его от моли времени".
Причому, шукали вони цей образ не у високих, а в звичайних, буденних, явищах. Що, здавалося б, філософського можна знайти у картинці лісоповалу, та ось як змальовує А. Рекубрацький страждання і мужність спиляних дерев:
„І поміж лафети зелені простромлені
Здіймаються стовбури жерлами ввись,
І, наче бобіна записаних споминів,
Кругами на зрізах літа уляглись".
Підкреслимо, що ці поезії мають дивну властивість - вони не старіють. І ця ознака характерна не тільки для А. Рекубрацького, а й для цілої когорти молодих запорізьких постшістдесятників, про яких піде мова нижче. На підтвердження цієї думки хотілося б згадати про один випадок. Нещодавно один з авторів цієї статті читав у колі друзів уривок з вірша Анатолія Рекубрацького „Втеча" і попросив їх відгадати, про що в алегоричній формі розповідає поет і приблизно в якому році цей вірш написаний? Ось рядки з нього:
„... Захлинеться наш світ од потопу,
Од вселенської патоки слів.
Той дияволом янгола робить,
Той нечистому крильця ладна,
Той „церує", а той тільки „робить",
Ті наповнюють діжку без дна.
Той історію - вкотре - на себе,
Мов чужого кожуха, кроїть.
Той зове опуститися з неба,
Той на Марсі збирається жить.
Нас роз'єднує слів завірюха.
Спробуй, диспут влаштуй з приймачем?
Кожен диктор. Вже нікому слухать,
Навіть клацнути вимикачем..." [6, с. 22].
Більшість відповіла, що цей вірш пародіює засідання Верховної Ради України і написаний нещодавно. Насправді ж вірш написаний іще в 70-х рр. минулого століття під час проведення одного з чергових з'їздів КПРС, у ньому відображена полеміка з відомими рядками П. Тичини з вірша „Партія веде". У П. Тичини це звучить так:
„Нам своє робить
Всіх панів до 'дної ями
Буржуїв за буржуями
Будем, будем бить..." [9, с. 239].
Рекубрацький теж говорить: „Нам своє робить", але іронічно і зі своїми буденними потребами: „світ не вмре - нам з коханою треба гарбузове насіння садить".
Взагалі-то це був дивовижний літературний процес. Двадцятитрьохлітньому молодому поетові, не членові спілки письменників України і не членові КПРС, було довірено проведення занять в обласному літературному об'єднанні, головою якого він став. Навколо літературного об'єднання і літературної студії Запорізького педінституту (нині - Запорізький державний університет) згуртувалася велика група цікавих молодих поетів, які почали диктувати літературну моду мало не усій молодій поезії України. Досить сказати, що на ті заняття приїздили молоді поети з Харкова, Дніпропетровська, Донецька, Черкас і навіть Києва. Із того грона назвемо ті імена, які вціліли в часі, стали членами Спілки письменників України. Це - Г. Літневський, В. Моруга, О. Шостак, О. Абліцов, Г. Лютий, О. Матушек, В. Сироватко. Серед російськомовних поетів (а їх було значно більше у нашому вкрай зросійщеному краї) вирізнявся насамперед Павло Баулін.
Нелегко входив у літературу поет Григорій Лютий. Дзвінкий голос поета знала вже вся Україна, а от першої книги все не було. Г. Лютого літератори називають між собою „співцем кохання". Справді, тема кохання була і залишається провідною в його творчості. Скільки цноти вкладав молодий поет у це велике поняття! Зверніть увагу, своїх ровесниць юнак називає на „Ви"!
„І Ви красиві, дівчино, і Ви...
О, світе мій, які Ви всі прекрасні!
Ці карі очі - лагідні і ясні,
Ці горді повороти голови..." [5, с. 216].
Повчитися б усім людям таких прекрасних стосунків і чистих почуттів!
Кожен з тодішніх поетів вносив у літературу щось своє, неповторне. Якщо Анатолію Рекубрацькому притаманні поміркованість і сильний публіцистичний заряд, то Григорій Лютий - вибуховий поет.
Скільки енергії, внутрішньої сили сконцентровано у юнацьких віршах Григорія Лютого. Цитую:
„Серця щем,
Юний щем.
Ще!
Іще мені юності дайте нестримної!
Я за всіх проживу, хто не жив!!!" [5, с. 364].
Любов до жінки, любов до життя викристалізовується в Г. Лютого у ще вищу форму - любов до рідної землі, до Вітчизни, яку в ті далекі 60-ті роки поет мріяв бачити незалежною.
„Моїх надій нікому не загарбать,
Їх, як чорнозем, зводили віки.
Спустошував степи столицей варвар
Але не вивіз жодної ріки" [5, с. 365].
В алегоричних образах поет віщує наближення нових часів для України. З почуттям гідності і української достойності Г. Лютий стверджує:
„Ні, не провидець той, хто бачить день останній!
Провидець той, хто бачить перший день!" [5, 366].
Допомагає Григорію Івановичу вільнолюбивий козацько-махновський гуляйпільський дух, який передавався з покоління у покоління від діда прадіда. Г. Лютий відкидає підтексти і прямо пише про народність махновського руху, створює разом із співаком і композитором Анатолієм Сердюком пісенно-драматичну виставку про Нестора Івановича, яка мала великий успіх у Гуляйполі, Запоріжжі та інших містах України.
Вже пізніше поет наче узагальнить роздуми своїх юнацьких поезій у програмному вірші „Залишайте себе на землі".
„Залишайте себе на землі!
У надіях, у дітях, в онуках,
Щоб сліди не зітерла пилюка,
Не розвіяла лиця в імлі.
Залишайте себе на землі,
Роздавайте щомиті, даруйте,
Жодну пісню в собі не змарнуйте,
Не затьміть жодній мислі політ!" [5, с. 8].
І, здавалося б, зовсім не вписується в ці протилежності лірично-філософський юнак Геннадій Літневський. Та все ж їх єднає одна спільна якість - це високість думки, незрадливість юнацьким ідеалам.
Яскравим свідченням цього є вірш Г.Є. Літневського, присвячений Г. Лютому. Він не має назви, та суть його така. Ліричний герой опинився в нічнім степу. А з неба падає зірка, падає не через втому чи кволість, а через свою непотрібність, бо герой вірша дивиться тільки собі під ноги і вже не звіряється з нею. Приголомшують своєю філософською глибиною рядки:
„Я смерті не віщую, то - неправда,
Коли зоря шугає з висоти,
Це означа, що хтось ту зірку зрадив,
То зрікся хтось високої мети..." [2, с. 288].
І автор дає надію усім, хто обрав невірний шлях, втратив життєву рівновагу і не бачить виходу.
„... Я іноді робив непевні кроки,
Я спотикався, я збивався з ніг,
Але не впав, бо думав про високе, ;
І через те упасти я не міг".
Варто зацитувати рядки ще з одного вірша, який, на жаль, став пророчим у біографії молодого поета:
„Я кричу: „Повертай!"
Я бажаю туди -
До побачень, освідчень, скандалів, заручин.
Ніж байдужим летіти
В далекі світи,
Хай мене в тих світах краще совість замучить.
Але вже пізно.
Попереду нас
Гальмує МАЗ.
Ми зупинитись хочем,
Та стоп-сигнал - червоний, наче Марс,
Летить у наші вирячені очі" [4, с. 21].
Геннадій Літневський і Василь Моруга разом загинули в автомобільній катастрофі, але встигли сказати своє слово в літературі. Поетом з абсолютним мовним слухом називають Олександра Шостака. До звукових, сюжетних, філософських знахідок вищеназваних поетів О. Шостак додає ще й високу стилістичну вимогливість. Стиліст він справді неперевершений. Зінкола він демонстрував перспективні можливості майбутнього розвитку української мови. На жаль, тільки частково збереглася в пам'яті його ровесників експериментальна поема О. Шостака на десяти сторінках, яка була написана одним реченням. В О. Шостака дуже сильно відчувається історична і фольклорна основа. Деякі вірші звучать, наче філігранна обробка народнопісенної творчості, але своє кредо, висловлене в юності, поет зберіг на все життя:
„О любі судді грішного мого життя,
і пам'ятливі, й непомильні, й невблаганні,
до вас у слові озиваюся останнім,
аби сказати коротко і до пуття:
не ждіть од мене ні на йоту каяття
і на моє не сподівайтесь виправдання:
я лиш собі - аж до останнього зітхання -
належу всім, як є, своїм земним буттям..." [10, с. 61].
Дещо припізнився, але приєднався до постшістдесятників, зрозумів і сприйняв їхні ідеали, Олександр Абліцов:
„І день минув, і ніч минає.
Душа болить
В самотині
Слова єдині він шукає,
Як волю - прадід на коні.
Палай в душі свободи жар.
У тих словах - безсмертний вершник.
Судьба явила Божий дар -
Народу біль стрічати першим.
І мука ця - вже до загину.
Душа болить, якщо жива...
Я вірю, підроста хлопчина,
Який чекає ті слова" [3, с. 28].
І справді, ці поети створили на Запоріжжі цілу школу подальшої літературної зміни, але це - окрема тема дослідження.
Є величезна історична значимість поезії саме цієї когорти запорізьких літераторів. Вони несхибно проповідували вірність своєму рідному краю, рідній мові, вклонялися подвигу батьків, відкривали нові сторінки в історії козаччини, звичайно, в своєму ж, поетичному, варіанті. Особливо слід відзначити їхню відданість і віру в українську мову, адже, в ті часи молодій людині просто говорити в колі своїх приятелів чи в трамваї українською мовою - це було якщо не подвигом, то просто вчинком, а вони ж не тільки говорили й писали, а й виховували нове покоління патріотів України (що є, мабуть, найважливішим підтвердженням неоціненної їх ролі в історії). Усі вони не зрадили своїй юнацькій меті, що й довели у нелегкі часи становлення незалежної України. Тоді вони не лише своїми поезіями, а й публіцистичними виступами в запорізьких газетах відіграли значну роль у формуванні національної і політичної свідомості запоріжців у період між березневим і грудневим референдумами 1991 року (у березні більшість українців голосувало за Радянський Союз, у грудні - за незалежну Україну).
Якщо в юнацьких віршах лише за допомогою алегорії та підтексту вони висловлювали думки про те, що Україна має бути незалежною, то в політично невизначені, бурхливі роки, починаючи з 1987 року, заговорили про це на повний голос. Приміром, Анатолій Рекубрацький з поета-лірика перетворився на політичного оглядача газети „Запорізька правда". Майже кожна його стаття широко оговорювалася між людей, до його думки прислухалися провідні політики того часу. Кожен з поетів без винятку висловив своє бачення подій серпня 1991 р.
І тут виникає такий парадокс: на зміну державно-партійної монополії на душі людей, прийшли незабутні часи синьо-жовтого романтизму незалежності. Вголос говорити про це у переддень незалежності могли в Запоріжжі тільки три письменника: П. Ребро, А. Рекубрацький і Г. Лютий. Але коли було скасовано партійно-державну монополію, то легше від цього не стало. Горезвісні ринкові відносини боляче вдарили по мистецтву, зокрема по літературі, насамперед, матеріально. Спочатку гонорар став символічним, потім зник зовсім, а нині письменники змушені видавати свої твори, або за власний кошт, або з шапкою по колу. Дивовижний парадокс: ідеї незалежної України зросли в стінах спілки письменників України, а держава зразу ж кинула їх напризволяще. Видавничими потужностями заволоділи комерсанти, котрі заповнили суспільство бульварним чтивом, псевдо літературщиною. Нечуваного розквіту набуло таке явище, як графоманія. Засилля літературного несмаку панувало і в Запоріжжі. Якщо провідним письменникам вряди-годи вдавалося видати збірочку-метелик, то, маючи гроші, графоман видавав товсті томи своєї нікчемної писанини із золотим тисненням на обкладинці. Особливо дошкуляло те, що літератори були позбавлені інформаційного простору, особливо в Запоріжжі. Більшість газет відмовилися друкувати поезію взагалі. Проблематичними стали виступи по радіо і телебаченню. Втратила свій авторитет Національна спілка письменників України. Київські видання почали друкувати лише своїх, забувши периферійних письменників взагалі. Але запорізькі літератори добре розуміли, що вихід з такого майже безнадійного становища полягає в створенні власних інформаційних засобів, навколо яких гуртуватимуться юні літературні сили. На той час, в поетичному цеху Запоріжжя яскраво виділилися три постаті лідерів: П. Ребро, А. Рекубрацький і Г. Лютий. Зберегти запорізьку літературну спадщину, примножувати й дбати про нову поросль - такий неписаний девіз роботи цих літераторів. Причому, навіть, в часи вседозволеності, вони не знижували планку вимогливості, а, навпаки, постійно піднімали її. Навколо цих літераторів поступово виникали хоча й самодіяльні, але елітні організації і об'єднання молодих, де про літературу говорилося жорстко, але, всерйоз і доброзичливо. І літератори, і читачі починали розуміти, що, коли редактором, або автором передмови до книжки є один з трьох названих літераторів, то на її сторінках обов'язково зустрінеться справжня поезія. З ініціативи П. Ребра виник літературно-мистецький щорічний альманах „Хортиця", який потім трансформувався в журнал з такою ж назвою, головним редактором якого став Г. Лютий. А. Рекубрацький продовжував вести літературну сторінку „Світлиця" в газеті „Запорізька правда". Згодом П. Ребро, майже повністю сконцентрував свою увагу на жанрі гумору. Причому, запорізькі письменники дбали про те, щоб організовані ними видання мали не місцевий характер, а набували всеукраїнського розголосу. Вже тепер можна сказати, що журнал „Хортиця" має найкраще поліграфічне оформлення серед літературно-художніх видань України. Серед авторів - П. Загребельний, Л. Костенко, А. Імаров та інші провідні письменники України. Майже в кожній області організувалися гумористи, яких об'єднав альманах „Весела Січ".
Але літературна палітра Запоріжжя була б неповною без згадки про жіночий цех поетів тієї пори. Дівчат-поетес тоді було в кілька разів більше, ніж хлопців (як і сьогодні). Та справжніх висот досягли лише дві з них - Олена Матушек і Вікторія Сироватко. Перша давно вже киянка, а от В. Сироватко залишилася вірною Запоріжжю і продовжує літературну працю на найвищому поетичному рівні. Її називають „поетесою однієї струни", бо основна тема її поезії - це стосунки між чоловіком і жінкою. Як і в усіх поетес, у В. Сироватко сильно звучить намагання возвеличити жінку. Але що характерно, „свою жінку", долю „своєї жінки" вона не відділяє від долі чоловіків, підкреслює не тільки розбіжності між чоловічим і жіночим, але й спільність. Наприклад, у вірші „Доля" лірична героїня перетворюється в невільника - гребця на умовній невільницькій галері:
„...Гребу та гребу, і немає спочинку.
Тужава й незрима навстріч течія.
На палубі вже не лишилося жінки -
Це суть до галери прикута моя..." [7, с. 3].
І хоча й зараз до мису справжньої свободи гребти і гребти, все ж поетеса залишається вірною усім поетичним і ліричним постулатам, своїм друзям-постшістдесятникам і працює з незмінною вимогливістю.
Поетичний цех Запоріжжя був і є могутнім струмком у річищі всієї української поезії. Тріумфально проходили звіти поетів під егідою Петра Павловича Ребра. У Москві абсолютну перемогу здобув на Всесоюзній нараді молодих поетів Союзу РСР Анатолій Захарович Рекубрацький, переможцем повернувся і Григорій Іванович Лютий із Всесвітнього фестивалю молоді в Москві.
Заслуга запорізьких постшістдесятників не тільки в тому, що вони розвинули й примножили славу української поезії (українського народу), яку принесли Україні самі шістдесятники, вони пішли далі - вели велетенську просвітницьку і педагогічну роботу у справі виховання в дусі української національної свідомості нових поколінь. На рахунку цих літераторів тисячі літературних зустрічей з читачами. Більше тридцяти років у Запоріжжі існує літературне свято - „Поетичний травень".
У молодості працювати їм було дуже важко, бо Запоріжжя не мало свого літературно-художнього видання, навколо якого, як правило, завжди формується певне літературне середовище. Вони ж гуртувалися навколо своїх ідеалів, яким не зрадили і понині. Зараз запорізькі митці створили свій періодичний літературно-художній журнал „Хортиця", де продовжують обстоювати високі літературні критерії. Нездарам надрукуватися в цьому журналі просто неможливо, а навіть зовсім „зеленим", юним талантам - широка дорога.
Ніхто із постшістдесятників не піддався спокусі писати в значно легшому жанрі поп-літератури, яка заполонила нині книжкові прилавки, душі та серця обивателів. Вони продовжують ставити перед собою високе і, можливо, ще не здійснене завдання: література повинна будувати особистість, а не руйнувати її. Безумовно, що і в їхніх учнів, які гучно заявили про себе на всеукраїнській літературній арені (Марина Брацило і Павло Вольвач), теж знайдуться свої послідовники.
Література, справжня література - процес невпинний і незнищенний, і якщо літератори 60-70-х років „розбудили" і перевершили переважно низькопробну і кволу поезію сталінського періоду, то є упевненість у тому, що й зараз справжні таланти зуміють не допустити поширення бездарної писанини.
... Бо у грудях держави, мов птах, серце Хортиці б'ється,
Кров козацька могутньо нуртує в аорті Дніпра,
Бо, я вірю, з колін Україна зведеться,
Бо ніколи народу козацька душа не вмира" [1, с. 300].
Нехай же ці слова А. Рекубрацького стануть пророчими.

ЛІТЕРАТУРА
1. Письменники запорізького краю. - Запоріжжя: Хортиця, 2002. - 580 с.
2. Січовий Парнас: Антологія. - Запоріжжя: ЗДУ, 2000. - 400 с.
3. Абліцов Олександр. Гайчур. - Запоріжжя: Хортиця, 1998. - 92 с.
4. Літневський Геннадій. Літо. - Дніпропетровськ: Промінь, 1983. - 31 с.
5. Лютий Григорій. Вибране. - Запоріжжя: Хортиця, 1999.
6. Рекубрацький Анатолій. Наснись мені: Лірика. - Бердянськ: ВПК Запоріжжя, 1995.
7. Сироватко Вікторія. Острів бажань: Поезії. - Запоріжжя: Хортиця, 1995.
8. Стешенко Олександр. „На березі думок". Вибране. - Запоріжжя: Хортиця, 1999.
9. Тичина Павло, Поезії. Т. 1. - Київ: Наукова думка, 1983.
10. Шостак Олександр. Клечальна неділя. - Запоріжжя: Хортиця, 1999.
11. Г. Лютий. „Доки буде жити дух наш запорозький, доти Україна буде в світі жить" // Запоріжжя: Хортиця. - 2003. - № 1. - С. З-5.

Науковий керівник - Северинюк В.М.,
кандидат історичних наук, доцент

ЛІТЕРАТУРНА ШКОЛА ПОЕТІВ-ПОСТШІСТДЕСЯТНИКІВ ЗАПОРІЗЬКОГО КРАЮ

Мета цієї роботи - дослідити, як загалом хаотичний літературний рух на Запоріжжі перетворювався на літературну школу, або навіть школи.
По-різному складалася доля запорізьких постшістдесятників. Поети О. Стешенко і О. Шостак, залишивши яскравий слід у поезії, почали поступово відходити від літературного руху. Трагічно загинули в автомобільній катастрофі Г. Літневський та В. Моруга. Переїхали до столиці О. Матушек та О. Михайлюта. Але добре знані ті, хто залишився. Це насамперед А. Рекубрацький і Г. Лютий. На високому рівні працюють О. Абліцов і В. Сироватко.
Та слід зауважити, що поява яскравих молодих літературних імен у Запоріжжі була на деякий час пригальмована. Це мало свої пояснення - ішов процес накопичення літературної енергії в новому поколінні, і вже на початку нового тисячоліття столичні літературні видання: „Літературна Україна", журнали „Дзвін", „Київ" та інші заговорили про наявність запорізької літературної школи.
„Винуватцями" таких високих оцінок стали насамперед запорізькі поети Павло Вольвач і Марина Брацило.
Ще школяркою М. Брацило завоювала авторитет серед своїх літературних ровесників в Україні, перемагаючи у всеукраїнських шкільних літературних олімпіадах та конкурсах „Гранослову". Звісно, рівень поетичного письма Марини був ще невисоким, але А. Рекубрацького вразила амплітуда мислення молодої поетеси. Вона гучно дебютувала збіркою „Хортицькі дзвони". Марина встановила своєрідний рекорд - у дев'ятнадцятирічному віці її одноголосно прийняли до лав Національної спілки письменників України.
Вибуховим був також дебют Павла Вольвача, якого одразу підтримав Г. Лютий. За першу книгу „Маргінес" П. Вольвачу присудили премію імені Василя Симоненка, а це, вважай, рівнозначно званню „Кращий молодий поет України".
Зберегти запорізьку літературну спадщину, примножувати й дбати про нову поросль - такий неписаний девіз роботи запорізьких літераторів старшого покоління. Навколо них поступово виникали хоча й самодіяльні, але престижні організації і об'єднання молодих, де про літературу говорилося жорстко, але всерйоз і доброзичливо. На перший план виходить малопомітна і неефективна зовні індивідуальна робота з початківцями: їх було чимало, і вони охоче тягнулися до помітних у літературі постатей. І хоча, як казав колись О. Блок, письменник - рослина багаторічна. Він формується роками, виховує в собі художника, вчиться володіти словом, усвідомлює своє покликання в суспільстві. Вивчитись на письменника неможливо, але допомогти обдарованій людині роздмухати знамениту „іскру божу" не тільки можна, а й треба. Приміром, після закінчення вузу Г. Лютий не став працювати у Запоріжжі, а повернувся до Гуляйполя. Та вже через два-три роки вихованці його літературного об'єднання „Калинова сопілка" почали заявляти про себе на всю Україну.
Повільно, але впевнено, сходинка за сходинкою, долала шлях до майстерності Л. Геньба. Її вірші прихиляють до себе своєю щирістю і точністю. Цнота і таїна, вірність і безоглядність у коханні - визначальні риси її поезії. Дім А. Рекубрацького молоді літератори називали між собою другим літературним об'єднанням. Двічі на тиждень тут збиралися поети-початківці, аби разом із визнаними майстрами прочитати нові твори, послухати своїх колег, подискутувати. Авторитет тут визначався не за віком, а за рівнем таланту.
Нещодавно побачила світ збірка Яни Яковенко „Босоніж". Молода поетеса виступає у дещо несподіваному жанрі - колискової пісні.
Запорізька літературна школа ґрунтується тільки на добровільному принципі літературних уподобань. Молоді поети тяжіють до тих, чия творчість їм подобається найбільше. І в своїй подальшій роботі теж керуються цими принципами. Приміром, Лариса Коваль, яка донедавна сама була вихованкою запорізької літературної школи і „брала уроки" в А. Рекубрацького, нині веде заняття обласного літературного об'єднання, створює молодшу групу літературно обдарованих людей.
Письменники показують приклад високої моральності своїх вчинків. Щойно вийшло „Вибране" Івана Доценка, який через трагічну випадковість дочасно пішов з життя. Нонсенс, якщо згадати, що він не мав жодної прижиттєвої солідної публікації, не кажучи вже про окрему книжку. Його майстерність відшліфовували А. Рекубрацький, потім Г. Лютий, а ще згодом М. Лиходід. Зібрав поезії Івана Доценка, а дещо відновив з пам'яті Г. Лютий. Так ревно бережуть постшістдесятники свою літературну школу.

Науковий керівник - Н.Д. Коваленко,
кандидат філософських наук, доцент

# data[].attributes.attachment_link.title
ПОЕТИ-ПОСТШІСТДЕСЯТНИКИ ЗАПОРІЗЬКОГО КРАЮ

# data[].attributes.attachment_link.description
ПОЕТИ-ПОСТШІСТДЕСЯТНИКИ ЗАПОРІЗЬКОГО КРАЮ Анотація У статті аналізується творчість запорізьких поетів, які належать до творчого покоління „постшістдесятників" Ключові слова Постшістдесятництво, громадянська позиція, літературні неологізми, образність, алегорія, лірика, стиль. В українському літературознавстві вже докладно вивчено літературний рух, який умовно називається „шістдесятники". Коротко про його суть. Сталінський режим спотворював повноцінний розвиток літератури народів колишнього СРСР.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Стихи.Про - поэзия, стихи

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Стаття про запорізьких письменників до уроків літературного краєзнавства. Перша частина.

Тут - лише Частина 1. Частини 2 и 3 дивись під назвами:

II. Письменники Запоріжжя: сучасність

4. Літературні гуртки початку 90-х.
5. Творча асоціація "Кольцо".
6. Конгрес літераторів України і Межрегіональна Спілка письменників України.
7. Літературне об'єднання "Пошук" та сучасні гуртки.

III. Письменники Запорізького краю

1. Мелітопольські письменники.
2. Бердянські письменники.
3. Письменники Запорізької області.

1. Запорізькі радянські письменники

Історія запорізької літератури надзвичайно цікава своєю різноманітністю, дивитися на її розвиток краще цілком відсторонено, аполітично, як на оригінальну мозаїку, яка вперто не бажає перетворюватися на щось більш "колективне". І виною цьому - волелюбний козацький дух, який охоплює кожного, хто тут поселиться.

На початку XX ст. в Александровську, який згодом перетворився на Запоріжжя, діяло декілька літературних гуртків. Тут жив і писав поет-футурист Вадим Баян (псевдонім В. Сидорова), якого добре знав і навіть подарував йому свій портрет В. Маяковський. Поетична збірка В. Баяна "Лирический поток" вийшла в Петербурзі з передмовою Ігоря Северянина та Федіра Сологуба. В 1926-му році виникла філія тільки-но створеної в Харкові організації комсомольських письменників "Молодняк", мета якої було сприяти процесу об'єднання різних літературних угрупувань на єдиній - радянській - платформі. Коли це завдання було виконано, вийшла постанова ЦК ВКП(б) "Про побудову літературно-художніх організацій", і "Молодняк" теж перестав існувати. Але він сприяв літературному руху на Запоріжжі і навіть випускав разом з Запорізьким міськкомом комсомолу літературний журнал "Темпи". На будові Дніпрогесу їснувало сім пролетарських літературних гуртків, самим успішним був при газеті "Пролетар Дніпробуду". До нього ходив Яків Баш (псевдонім Я. Башмака), згодом відомий прозаїк, лауреат літературної премії ім. М. Островського, автор роману "Гарячі почуття". В 20-ті роки літератори-початківці випускали літературний ілюстрований збірник "Літаль" (скорочення від "Літературний альманах"). В газеті "Червоне Запоріжжя" щомісяця виходила літературна сторінка, а 1935 року при ній було створено літгрупу - попередницю майбутньої обласної організації Спілки письменників. Того ж року в місті вийшов і перший та єдиний номер газети "Літературне Запоріжжя".

В 1941 р., напередодні війни, в приміщенні обкому комсомолу відбулися установчі збори літературного об'єднання. Воно відновило свою діяльність лише 1948 року, у вигляді "літературних п'ятниць" при газеті "Червоне Запоріжжя".

Першим у нашому краї визначним письменником був уродженець села Вербового Пологівського району, журналіст і прозаїк Микола Гайдабура, якого за видану в 1938 року у Києві першу і останню прижиттєву книгу оповідань "У морі" було прийнято до Спілки письменників СРСР. Він поліг смертю хоробрих під час оборони Севастополя. 1970 року ім'я письменника присвоєне обласному літературному об'єднанню. Одним із фундаторів запорізької обласної організації Спілки письменників був письменник і поет Володимир Омельченко, який після війни перебрався на Запоріжжя з Житомирщини. Взагалі саме після війни проявляються на запорізькій землі цікаві літературні таланти. Уродженцем того ж Вербового була і українська поетеса та кінодраматург Лідія Компанієць, і поет Василь Лісняк, який після закінчення робітничого факультету у Києві пішов на газетну роботу, з 1932 року досить часто друкував свої вірші у республіканській періодиці, і їх помітив і оцінив Павло Тичина. Вже 1944 року, після повернення з фронту, Василь Лісняк став членом Спілки письменників. Ім'я поета носить обласна літературна премія.

З 1934 року в Запоріжжі жила і працювала лікарем Ольга Джигурда, якій припало на долю стати воєнно-морським лікарем у Севастополі під час оборони міста. Після війни вона розповіла про це в своїх документальних повістях "Теплоход "Кахетия" (1948), "Подземный госпиталь" (1950) та "Тыловые будни" (1961). Вона була однією з перших, якщо не найперша, з творців документальної прози в Україні. Відразу ж по виході її перших публікацій в журналах "Советский Крым" та "Знамя" на початківцю звернули увагу Олександр Твардовський та Олександр Фадєєв. 1949 року Ольгу Джигурду була прийнято в члени Спілки письменників СРСР. В Запоріжжі було на той час усього двоє письменників: вона і поет Василь Лісняк. Твори її унікальні й тим, що в них немає і слова про "керуючу і направляючу" роль партії. Коли її намагалися заставити прикрашати дійсність, письменниця завжди казала: "Я это не видела, не знаю и писать это не буду".

В середині 50-х років обласне літоб'єднання очолив Василь Лісняк, який вдохнув в нього друге життя. З його допомогою вийшов літературний альманах "Вогні Запоріжжя", - але тільки два випуска. Зате у 1959-1961 рр. у місті працювало книжково-газетне видавництво, в якому побачили світ перші книги вступаючих на творчій шлях літераторів і колективний збірник "Запоріжжя літературне".

З 1956 року членом НСПУ став Петро Ребро - поет, журналіст, гуморист і сатирик, виходець з села Білоцерківка Куйбишевського району. В доробку письменника - сто книг для дорослих і дітей (збірка віршів "Заспів" 1955 р., драматична поема "Заграва над Хортицею", документальні повісті "Грім над Запоріжжям" та "Ніжна сталь" 1969 р., літературознавче дослідження "Над синім Дніпром - Буревісник" (О. М. Горький на Запоріжжі) 1973 р. і т.і.), більше 30 років керування обласною організацією Спілки письменників СРСР, плеяда випестуваних ним літераторів, заснування літературно-мистецьких свят, зокрема, "Поетичного травня", а також альманаху "Хортиця", серії книг "Спокута", альманаху "Весела Січ" однойменної Міжнародної асоціації українських гумористів і сатириків (президентом якої він є й досі). Останні десять років Петро Ребро - головний редактор науково-редакційного підрозділу з підготовки та випуску збірок "Спокута" із серії документальних книг "Реабілітовані історією" з розгляданням біографій тих наших земляків, хто постраждав під час репресій. Працює також у жанрі поетичного перекладу.

У ті ж 50-ті роки почали проявляти себе на літературній ниві Павел Омельяненко, автор роману "Дикая скала" (Дніпропетровськ, 1984), та Петро Симоненко [1], виходець з Токмаку, - письменник, літературний критик, перекладач з англійської, російської та словацької мов. Активною перекладницькою діяльністю на українську мову займався і поет, уродженець Розівки Борис Бездольний. За це він був навіть нагороджений Почесними Грамотами Президії Верховної Ради Абхазької та Калмицької АРСР.

З 1952 року в Запоріжжі оселився Василь Маремпольський, в'язень фашистських концтаборів, учасник руху Опору у Великій Вітчизняній війні. Після закінчення Запорізького державного університету він став автором поетичних збірок "Запоріжжя - славен край" (1956), "Заводська сторона" (1962), "Кетяг калини" (1998), збірки віршів для дітей "Хліб від зайця" (1962) і документальної повісті "Сповідь джерсійського в'язня" (1998).

Доля закинула до Запоріжжя й Віктора Черевкова, теж учасника Великої Вітчизняної війни, нагородженого медалями та відзнаками. Тут він й провів більшу частину свого життя, тут здобув свої найбільші творчі успіхи, був прийнятий до Спілки письменників. Писав він російською мовою, видав декілька книжок, здебільшого прозових творів, навіть став співсценаристом фільму кіностудії Довженко "Без году неделя", що вийшов в прокат в 1982 році.

Український письменник Микола Гомон понад тридцять років працював головним редактором районної газети "Таврія" в м. Токмак на Запоріжжі. Найбільш близька йому була сільська тематика, бо він рано пізнав ціну важкій хліборобській праці, майже в кожній книжці - відлуння війни. Його перу належать книги художньої прози: "Тендра" (Дніпропетровськ, "Промінь"), "Чорноморські криниці" (Київ, "Радянський письменник"), "Моряна" (Київ, "Радянський письменник"), "Ягорлицький Кут" (Запоріжжя, "Хортиця"), "Віхола над Балатоном" (Запоріжжя, "Хортиця"). А книжки "Край Токмацький" (документальна історико-краєзнавча розповідь про міста Токмак, Молочанськ і села Токмацького району Запорізької області), роман "Над Кінбурном чайка плаче", за який письменник отримав регіональну літературну премію ім. Миколи Нагнибіди, та історичний роман "Хортиця" користуватимуться пошаною читачів ще довго.

З 1963 року членом Спілки письменників СРСР став і уродженець Гуляй Поля, український поет Василь Діденко, автор добре відомої пісні "На долині туман", який був носієм чисто української національної культури і ідеї, але повинен був писати про щось більш нейтральне - любов до землі, до села, до рідної природи. Мабуть, ця подвійність життя і привела до передчасної загибелі поета. Вже після його смерті було знайдено заповіт: "Поховайте мене в Гуляй Полі" - місто, де проявився незламний дух Нестора Махна. Можна вважати, що діло його не пропало, бо він встиг "закохати в українство" земляка-поета Григорія Лютого, який згодом очолюватиме запорізьке відділення Спілки і свого часу теж виховає - і не одного - учня.

Дуже яскраві, визначні постаті не тільки в запорізькій, але взагалі в літературі України - три поета, які писали українською ( Микола Лиходід [2], Анатолій Рекубрацький [3], Олександр Стешенко [4]) і один російськомовний поет і письменник, родом з Токмаку, Михаил Ласков [4]. Всі вони були членами Спілки письменників СРСР і працювали в 60-90-х роках багато й плідно. Як результат - книжки, які читають і ще довго будуть із захопленням читати, зміцнена й розширена організація запорізького відділення Спілки, а також ціла поросль випестуваних ними талановитих літераторів.

Дуже цікавий письменницький доробок у прозаїка і поетеси Раїси Іванченко з Гуляй Поля. Вона закінчила історичний факультет Київського університету ім. Т. Г. Шевченка, стала кандидатом історичних наук і дуже яскравим автором історичного напрямку - навіть одержала державну премію 1996-го року за роман-тетралогію про Київську Русь: "Зрада, або Як стати володарем", "Гнів Перуна", "Золоті стремена", "Отрута для княгині".

З початку шістдесятих років починається й активна літературна творчість заслуженої артистки України, театрознавця і поетеси Тетяни Нещерет, яка з 1965 р. працювала в Запорізькому обласному українському музично-драматичному театрі. На ліричні, прозорі й прості (у народному дусі) вірші поетеси написано біля 30 пісень. У її творчому доробку - поетичні збірки "Запізніле освідчення" (Дніпропетровськ, "Промінь", 1988), "Отчий дім", "Сльози і квіти", "В осені своя краса", "Дівич-гора", прозовий дослідницький твір "Народний артист України Олександр Король".

Постановою правління Спілки письменників України від 25 грудня 1966 р. в Запоріжжі було утворено обласне відділення Спілки.

Бібліографія

1. Петро Симоненко. Шановна Марія Іванівна. - 1960; Літа орел. - 1967; Понад вітрами. - 1968; Святкова соната. - 1977; Над ветрами. - 1979; Своє небо. - 1983; Неспокійні знайомства. - 1985.
2. Микола Лиходід. Сонце. - Дніпропетровськ, 1963; Світ - Дніпропетровськ. 1966; Хортиця. - Дніпропетровськ, 1967; Літаки над матерями. - Дніпропетровськ, 1969; Столітник. - Дніпропетровськ, 1971; Плавка. - Дніпропетровськ, 1975; Комсомольський характер. - Дніпропетровськ, 1976; Вічний Дніпробуд. - Дніпропетровськ, 1977; Криниця і небо. - Дніпропетровськ, 1983; Корінь блискавки. - Дніпропетровськ, 1985; Вибране. - З., "Дніпровський металург", 2005.
3. Анатолій Рекубрацький. Поверни мені в той листопад. - ВПК "Запоріжжя", 1994; Не догорить свіча по Україні. - З., "Дніпровський металург", 2004.
4. Олександр Стешенко. Є така любов. - 1962; Літо в долонях. - 1965; Громовий острів. - 1972; Вибране. - 1999; На березі думок. - 1999.
5. Михаил Ласков. Стихи о любви. - З., "Хортица", 1995.

2. Запорізькі письменники 70-х та "загублене покоління"

Для покоління літераторів-запорожців 70-х років є характерним гумористично-сатиричний напрямок творчої діяльності. Ціла плеяда майстрів дотепного жарту виросла і продовжує звеселяти нас саме з тієї пори. Це не тільки славнозвісний Петро Ребро, автор відомих "Козацьких жартів", але і його товариші або учні: Володимир Чубенко ("Балакучий автомат", 1971), Володимир Юдін ("Бабай"), Олександр Шостак, Микола Білокопитов (лауреат всеукраїнської літературної премії ім. Степана Руданського, автор трьох збірок гумору й сатири) [1], Олексій Кудря [2], Пилип Юрик (лауреат премії журналу "Перець" та Міністерства культури України "Автора! Автора!" 1989 р., Всеукраїнських літературних премій імені Степана Руданського 1999 р. і Степана Олійника 2007 р.), Микола Сороченко, Павло Сумароков, Юрій Кнуренко, Олексій Жолдак (відомий український гуморист, лауреат літературної премії НСПУ ім. Остапа Вишні та Петра Сагайдачного, який свої творчі надбання розпочав ще під час перебування на Запоріжжі). Талановитий юморист Владілен Прудовський, автор збірки віршів, запам'ятався яскравими публікаціями в "Литературной газете", але наприкінці 90-х рр. виїхав до США, де і вмер.

Продовжувалася й традиція серйозної прози: Олександр Михайлюта, родом з Гуляйпольського району, опублікував 16 книг прози і публіцистики. За його повістю "Секретний ешелон" (1993) на Одеській кіностудії "Благовіст" знято однойменний повнометражний художній фільм. Він є членом НСПУ, зараз живе у Києві.

Писав сценарії й запорізький прозаїк Альберт Путінцев, який згодом переїхав до Києва і працював на кіностудії ім. Довженка.

Георгій Ніколаєв, дуже відомий запорізький журналіст і письменник, член Спілки письменників СРСР, був автором історичних романів про Льва Толстого і Сергія Єсеніна.

Костянтин Сушко [3] - дуже відомий запорізький краєзнавець і письменник історико-етнографічного напрямку, член НСПУ. Декілька років керував Запорізьким державним заповідником на острові Хортиця. Випустив 23 книги прози. Лауреат премії імені Івана Франка.

Саме істориком і краєзнавцем є й член ще однієї професійної письменницької Спілки - Конгресс литераторов Украины - Віталій Шевченко [4]. Він теж був науковим співробітником державного історико-культурного заповідника, а ще - науковим редактором серії книг "Реабілітовані історією". Сфера його інтересів - історія рідного краю, біографістика видатних людей, пов'язаних із Запоріжжям. Він автор понад ста літературних та історичних творів, за його сценаріями на студії "Укрнаукфільм" створено п'ять фільмів.

Краєзнавцем і природознавцем є й Юрій Вілінов [5], автор книг про історію острова Хортиця і місто Запоріжжя. Він був учасником пошукових походів й експедицій Придніпров'я, Приазов'я, Криму, Кавказу, Уралу, Карелії та Підмосков'я. У 1999 брав участь у підводній експедиції "Запорізька чайка". Постійно публікуються його дослідження, повісті й оповідання історико-краєзнавчої тематики.

Ще один член Конгресу літераторів України Лев Сіднев [6] поєднує в собі хист сатирика (повість про сучасну Україну очима героя булгаковського роману кота Бегемота "Похождения Кота Бегемота", 2005), афориста ("Этика без морали", 2007) і автора пригодницько-історичного роману. Як доктор філософії він написав посібники з етики "Десять лекций по этике", "Словарь этических понятий" і дуже оригінальну й цікаву сучасному читачеві філософсько-публіцистичну роботу "Диалог через века".

Дуже талановитою і плідною була і гілка поезії на дереві запорізькій літературі 70-х. Саме тоді сформувалися як українські поети Геннадій Літневський [7], Григорій Лютий [8], Володимир В'ялий [9] і як російськомовні поети - Марк Шевельов [10] (автор поетичних збірок і прозових творів "Роман-цвет", "Южное шоссе", "Старая пластинка", "Далёкое пламя костра", "Призванья призрачный приют" і др.), Олексій Мурач [11], Олексій Цвєтков, Борис Ткаля [12], Віталій Ісаєнко [13], Іван Кашпуров, Святослав Футурович, Віктор Якунін, Анатолій Барилюк, Володимир Власенко, Федір Приварников.

Літневський був дуже обдарованим поетом, ліриком і філософом, - на жаль, він трагічно загинув у автокатастрофі у 1989 р., і не всі певні, що це випадковість. Є деякі сумніви, чи випадково випав з вікна Олексій Мурач (єдина збірка якого - "Начало наших лет" - з уцілілих залишків рукописей видана теж посмертно, у 2012 р.), адже і він, і Олексій Цветков були причетні до молодіжного літературного руху, як тоді казали, "дисидентської спрямованості", хоча хлопці просто збирались і думали вголос, вони не намагались "підривати" ніяких базисів та основ. Але не випадково виїхав подалі від рідних місць Цвєтков: спершу до Москви, де став учасником відомого дисидентського самвидавчого альманаху, а потім за кордон, де перетворився на видатного поета. Доля інших теж не склалася: поїхав на Північ, так і не видав ні єдиної книги, Якунін, і залишилися, але нічого не видали Барилюк з Футуровичем. Писав, як то кажуть, "в стіл" Федір Приварников, наприкінці 90-х він виїхав до Росії і став редактором газети на мисі Шмидта. Володимир Власенко повністю повторив трагічну долю відомого російського поета Ніколая Рубцова. А запорізький скульптор Володимир В'ялий, автор пам'ятника на о. Хортиця, спромігся видати свої сповнені любов'ю до України вірші тільки у 90-ті.

Більш сприятливою була доля до Бориса Ткалі і Марка Шевельова. Але вони "не стали у пригоді" на рідній землі - як поети, які пишуть не на патріотичній мові. Виїхав в Германію і получив визнання за кордоном Марк Шевельов - збірник пародій "Лелеки з Мекки" відзначено премією міжнародного літературного конкурсу гумору та сатири в Філадельфії. Видав тільки одну книгу своїми коштами Борис Ткаля, який так сильно і яскраво починав у республіканському журналі "Радуга" та в іншій центральній пресі ще в 70-ті роки. Його так і не прийняли до НСПУ - тож він став членом Конгресу літераторів України, де нема мовно-патріотичних обмежень. Багато років прожив і друкувався на Півночі, в Росії, Віталій Ісаєнко, який лише на початку 2000-х повернувся на батьківщину і теж став членом КЛУ.

І тільки Григорій Лютий із усього покоління 70-х став провідним українським поетом - лауреатом обласної літературної премії ім. Василя Лисняка, керівником спочатку літературного об'єднання ім. М. Гайдабури, згодом - обласного відділення НСПУ і редактором всеукраїнського журналу "Хортиця", який він започаткував у 1991 р. при підтримці директора АТ "Мотор Січ" В'ячеслава Богуслаєва і де друкує майже всіх літераторів міста й області й найкращих авторів України, Росії, Iталії, Греції, Болгарії тощо. У нього - численні збірки поезій, публікацій, пісень, які співають кращі українські виконавці ("Пісня гуляйпільських весіль" стала народною, без неї не проходить жодне весілля в махновському краї), і славетний роман-пісня "Мама Марія" - душа українського народу, його оспівані традиції, - за який поет одержав міжнародну премію ім. Григорія Сковороди. Він став у пригоді, мабуть, тому, що співпав душею зі своїм часом так, як колись вдало співпав із своїм Маяковський.

Бібліографія

1. Микола Білокопитов. Вовча наука. - 1991; Міні знову в моді. - 1994; Нечиста сила. - 1995.
2. Олексій Кудря. Відчуття. - 2000; Про вічне. - 2001; Пародії та епіграми. - 2002; Виднокіл. - 2002; Аттична сіль. - 2004, 2005.
3. Костянтин Сушко. Наодинці з Хортицею. - 1986; У степу заповідному. - 1988; Пізня стежка. - 1989; Вітер - на крила. - 1994; Я вибираю Хортицю. Віщий степ - 2004; Дев'ять молитов у серпні. - 2006; Бентежна Хортиця. - 2008; Інспектор Хорс. - 2010; Ойкумена (історичний роман). - Дніпропетровськ, "ІМА-прес", 2011.
4. Віталій Шевченко. Летним вечером в городе. - М., "Севит", 1992; Далёкое мерцание огня. - З., РІП "Видавець", 1995; Их имена в полутьме серебристой. - З., "Павел", 1997; На дорогах галактики. - З., 1998; Піти, щоб жити. - З., "Просвіта", 2001; У нас усе О-кей! - Іллічівськ, 2002; Кто убил зайца? - З., "Пані Зося", 2003; На краю життя. - З., "Пані Зося", 2004; Истинно, истинно говорю вам... - З., "Пані Зося", 2006; Біла берізка над водою. - З., "Нова Прес", 2008.
5. Юрій Вілінов. Хортиця - острів у філіграні епох і шляхів. - З., "Полиграф", 2005; На шляхах від порогів до синіх морів. - ТОВ ВКФ "Рома, ЛТД", 2005.
6. Лев Сиднев. Похождения кота Бегемота. - З., "Полиграф", 2005; Диалог через века. - З., ГУ "ЗИГМУ", 2007; Этика без морали. - З., 2007.
7. Геннадій Літневський. Вибране. - З., "Дніпровський металург", 2005.
8. Григорій Лютий. Крилатий корінь. - Дніпропетровьк, 1984; Крона вічності. - Дніпропетровськ, 1985; Червона літера вогню. - Дніпропетровськ, 1987; Хліб любові. - Дніпропетровськ, 1990; Я воду пив з твого лиця. - Гуляйпольська друкарня, 1992; Гуляй-Поле. - З., "Хортиця", 1995; Світлана. - З., 1995; Пісні Гуляйпільського краю (збірка пісень у співавторстві з композитором і виконавцем Анатолієм Сердюком). - З., 1995; Вибране. - З., 1998; Меди. - З., 2000; Мама - Марія. - З., 2008;
9. Владимир Вялый. А дни мои идут... - СПб, 1997; З мого городу і уст народу (гуморески, жарти, байки, епіграми). - З., ООО "Фінвей", 2002.
10. Марк Шевелёв. Субботние свечи. - З., РІП "Видавець", 1995.
11. Алексей Мурач. - Начало наших лет. - З., "Керамист", 2012.
12. Борис Ткаля. Кривая бухта. - З., "Константа-И", 2001.
13. Виталий Исаенко. - Апрельские люди. - Мурманск, ЦНТИ, 2004; Признание в любви. - Самара, 2НТЦ", 2009.

3. Члени НСПУ та літературне об'єднання ім. М. Гайдабури.

У 80-ті роки в запорізькій поезії яскраво проявився російськомовний поет Павел Баулін [1] (колишній член Спілки письменників СРСР, а зараз член Спілки письменників Росії). Він вів гурток "Родничок" для обдарованої молоді (туди ходили Татьяна Патенко і Александр Зеленюков ще в свої шкільні роки), очолював місцеве літоб'єднання до Г. Лютого, декілька років проводив літературний конкурс "Поэтический чемпионат", де відкрив широкому читачеві багато цікавих поетів 90-х років, зокрема - відому у Запоріжжі журналістку і поетесу Лілію Клименко (авторку збірок "Замкнутый круг" і "Белая дверь"). Саме в Запоріжжі тоді зростав як письменник В'ячеслав Бондаренко (член Спілки письменників Росії, автор кінороманів "Ліквідація" і "Кадети").

Взагалі літоб'єднання ім. М. Гайдабури зробило багато доброго - і тоді, коли їм керував Петро Ребро, і коли цим займалися інші письменники. Вихованцями саме цього об'єднання були зараз добре відомі поети Павло Вольвач [2] і Марина Брацило [3], які стали членами НСПУ і мешканцями Києва; члени Запорізького відділення НСПУ поетеси Вікторія Сироватко (автор книжок "Зустріч" і "Острів бажань", лауреат премії ім. М. Нагнибіди), Лариса Коваль [4] (керівник літературної студії при Запорізькому технічному університеті, у якої навчалася автор цікавих українських віршів-мініатюр, поетеса Раїса Малікова [5]), Анна Лупінос [6] (нинішній керівник літоб'єднання ім. М. Гайдабури), Яна Яковенко [7], Віра Шмига [8], Вікторія Забава [9], Ольга Гая, Віра Коваль [10], здебільшого поет-пісенник (пісні на її слова - в репертуарі відомих співаків А. Сердюка, Л. Остапенко, Т. Повалій, К. Бужинської, Н. Бучинської, О. Вояж), але й гуморист, і тонкий історико-філософський лірик; поет Олександр Абліцов [11]; поет і перекладач українською мовою з білоруської, польської, болгарської, сербської, словенської мов Віктор Чабаненко (книга перекладів поезій "Суголосся", 2004 р.); правнук автора "Конька-горбунка" Петра Єршова, поет Юрій Єршов-Холодний (збірки "Кришталева ластівка", "Народе необачний"); яскраво обдарований поет Микола Роман, який писав на лемківському діалекті чудову лірику ("Журигора", "Круті пороги", "Крилатий полудень", "Літо на переправі"); українська поетеса-емігрантка з Гуляй Поля Лариса Верьовка, яку зараз знають у всьому світі завдяки циклу віршів та пісень махновської тематики; прозаїк Ольга Чорнобривець, яка емігрувала до Італії, але продовжує публікуватися в "Хортиці"; дуже обдаровані російськомовні поети Людмила Давиденко [12], Ярослава Невмивако, Анна Голуб і Александр Зеленюков, який став членом Спілки літераторів Росії; тут починали свої перші кроки в поезію Ольга Лебединська, Александра Зирянова, відомі поетеси Маргарита Мислякова і Лорина Тесленко; колись поет, а згодом відомий журналіст і редактор телебачення Юрій Смирнов; прозаїк і поет Вадим Зайдман, який емігрував до Германії; професійний художник, поет, який пише російською і болгарською мовами Геннадій Мінаєв; а також молода, але дуже талановита поросль сучасної української поезії - Євген Солонина, Володимир Вихляєв [13], Ігор Калиниченко, Яна Рубан, Катерина Сіріньок, Наталія Вініченко, Олена Литвиненко. Завдяки саме цьому літоб'єднанню в різні роки виходили збірки й альманахи "Великий Луг", "Зачарований Дніпро" [14], "Перевесло" [15], збірки переможців літературного конкурсу для молодих авторів "Молода перлина", антологія авторів Запорізького краю "Обрус" [16].

Але вважати запорізькими літераторами можна й тих відомих нині людей, які зараз перебувають в організаціях інших місць, але чия молодість пройшла на Запоріжжі і кого виховала Запорізька організація Спілки письменників. Це поети і прозаїки Юрій Сердюк, Олександр Авраменко, Дмитро Герасимчук, Сергій Рудик, Микола Шумаков, Василь Моруга, Олена Матушек і навіть теперішній голова НСПУ Володимир Яворівський.

Запорізьке відділення НСПУ підтримує зв'язки з іншими відділеннями Спілки письменників, приймає гостей на Шевченківські свята й на "Поетичний травен"ь, виїжджає на виступи в інші міста України. Наприклад, у 2012 р. "поетичний десант" запоріжців (Григорій Лютий, Вікторія Сироватко, Любов Геньба, Пилип Юрик) відвідав Івано-Франківськ.

Бібліографія
1. Павел Баулин. Родниковые дни. - Днепропетровск, "Промінь", 1980; Камертон доброты. - Днепропетровск, "Промінь", 1986; Слово и дыхание. - Киев, "Молодь", 1988; На память обо мне. - З., РІП "Видавець", 1992; Жизнь и чудеса преподобного Сергия Радонежского (проза). - З., РІП "Видавець", 1992; Возвращение в прошлую жизнь. - З., "Дикое поле", 2011.
2. Павло Вольвач. Маргінес. - З., "Хортиця", 1996; Тривання подорожі. - Тернопіль, "Богдан", 2007.
3. Марина Брацило. Хортицькі дзвони. - Бердянська друкарня, 1995; Благовіст. - Бердянська друкарня, 1996; Mare Amoris (Морю, з любов'ю). - З., "Хортиця", 1996; Мелодія вічних прощань. - З., "Хортиця", 1997; Сонцетяжіння. - К., 2001; Чотири пори любові. - К., 2006.
4. Лариса Коваль. Повернення до себе. - З., "Хортиця", 1996; Від болю до весни. - З., "Хортиця", 1997; Озори мою душу, надіє. - З., 2000; Світлини долі. - З., 2003; Сполох осінніх айстр. - З., "Мотор Січ", 2008; Вибране. - З., "Дніпровський металург", 2005; Шляхами Піднебесної (подорож по Китаю, дорожні нотатки). - З., "Мотор Січ", 2001.
5. Раїса Малікова. Живосвіт. - З., ПП "Лана-Принт", 2008; Моєї осені світлини. - З., 2010.
6. Анна Лупинос. Радость сердца. - З., "Дніпровський металург", 2005.
7. Яна Яковенко. Босоніж. - З., "Дніпровський металург", 2004.
8. Віра Шмига. На краю блакиті. - З., Товариство "Просвіта", 2003; Час дикої черешні. - З., 2004.
9. Вікторія Забава. Слово на лавровому листі. - з., 2005.
10. Віра Коваль. На хресті любові. - З., ЗНТУ, 2004; Дідизна. - З., 2007.
11. Олександр Абліцов. Бентежний березень. - 1981; Світло материного вікна. - 1990; Гайчур. - 1998.
12. Людмила Давыденко. Вся жизнь в любви. - З., РІП "Видавець", 1997.
13. Володимир Вихляєв. Код Шевченко (вірші та літературознавчі статті). - З., "Просвіта", 2008.
14. "Зачарований Дніпро" (збірка творів членів запорізького літературного об'єднання імені М. Гайдабури). - З., ЗНТУ, 2002; "Зачарований Дніпро-2". - З., ЗНТУ, 2004.
15. "Перевесло" (збірка творів членів запорізького літературного об'єднання імені М. Гайдабури). - З., "Дніпровський металург", 2005.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Светлана Скорик

# data[].attributes.attachment_link.title
Письменники Запоріжжя: історія

# data[].attributes.attachment_link.description
Стаття про запорізьких письменників до уроків літературного краєзнавства. Перша частина. Тут - лише Частина 1. Частини 2 и 3 дивись під назвами: II. Письменники Запоріжжя: сучасність 4. Літературні гуртки початку 90-х.5. Творча асоціація "Кольцо".6. Конгрес літераторів України і Межрегіональна Спілка письменників України.7. Літературне об'єднання "Пошук" та сучасні гуртки. III.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Стихи.Про - поэзия, стихи

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Стаття про сучасних запорізьких письменників, про запорізькі альманахи та літературні студії. Друга частина статті про запорізьких письменників.
Письменники Запоріжжя: Запорізькі письменники сучасність.

1. Літературні гуртки початку 90-х.

2. Творча асоціація "Кольцо".

3. Конгрес літераторів України і Межрегіональна Спілка письменників України.

4. Літературне об'єднання "Пошук" та сучасні гуртки.

1. Літературні гуртки початку 90-х.
Але в ті ж 80-ті і на початку 90-х років діяли й інші літературні гуртки і студії. Це літературні курси при ЗДУ Федора Приварникова, який пізніш виїхав до Півночі і чиї твори були опубліковані в альманасі "Провинция" його учнями; трохи пізніше - асоціація "ДОМ" ("доверие, общение, милосердие") Григорія Гайсинського - його вихованцями були зараз відома російська співачка і автор пісенних текстів Любаша (Татьяна Залужна); журналіст, прозаїк і поет Євген Спежаков, який довгі роки під час праці у газеті "Верже" вів її літературну сторінку; Олег Шинкаренко, письменник-постмодернист і журналіст, який згодом переїхав до Києва; Александра Зирянова, тоді відома як Крезі [1], зараз ведуча одного з літературних сайтів в інтернеті (деякий час вела також літературний гурток і випустила два номера альманаху "Середмістя" [2] ); поет і прозаїк Ольга Лебединська (Пусова) [3], яка пише під псевдонімом Рена Одуванчик (зараз переїхала до Дніпропетровську); Татьяна Патенко, яка під час навчання в Харкові була ученицею самого Бориса Чичибабіна; Світлана Скорик (поет, літературознавець і літературний критик, голова Запорізького відділення Конгресу літераторів України).
Деякий період діяв гурток для молоді Раїси Штівельман на Бабурці, при кінотеатрі "Победа", який відвідували Єлена Філіпенко, Єлена Трунова, Анна Шугай, Александр Середа та ін., і творчий гурток для дітей Світлани Кравець при БК Шевченківського району, де виділялася поетеса Катерина Ніколаєва, яка теж пізніш була опублікована в "Провинции".
В цей же час існувала літературна гостина при газеті "Верже", яка мала оригінальну назву "ПриВЕРЖенці". Очолювали її журналіст і поетеса Єлена Алейник і прозаїк Людмила Арбабова. Всі, хто ходив до Гайсинського, згодом стали ходити і до Алейник. Там почала свої шаги у літературу поетеса Татьяна Мозоленко [4] (завідуюча літературного відділу в театрі-лабораторії "Vie", член Спілки театральних діячів і дипломант Московського міжнародного театрального фестивалю "Серебряный век"), шліфував свою майстерність Олексій Недвига - зараз відомий санкт-петербурзький автор-виконавець своїх пісень. Вийшла навіть збірочка віршів всіх, хто друкувався у газеті, під назвою "Озарение" [5]. Долі Алейник і Арбабової склалися невдало: сильна, енергійна, але дуже російська лірика Єлени не давала їй змоги вступити до Спілки письменників, відчуття ізольованості привело до хвороби, і як результат єдину книжку Єлени "Смешанный лес" було видано вже посмертно (2005), а Людмилі Арбабовій взагалі довелося покинути країну.

Бібліографія

1. Крэзи. Сто дней до Самхейна. - З., "Просвіта", 2000.
2. Середмістя (альманах), вип.1. - З., "Просвіта", 1999.
3. Ольга Лебединская. Небо звука. - З., "Просвіта", 2004; У слова за пазухой. - Днепропетровск, "Лира", 2013.
4. Татьяна Мозоленко. Искренне Ваша. - Харьков, ТО "Эксклюзив", 2004.
5. Озарение (поэтический сборник газеты "Верже"). Составитель Михаил Ласков. - З., "Верже", 1997.

2. Творча асоціація "Кольцо"
1996 року, коли студію при газеті "Верже" було закрито, Світлана Скорик [1] разом з Інгою Рубцовою (псевдонім Інни Чупрової) [2] створили творчу асоціацію "Кольцо", яку, крім Ольги Лебединської, Євгена Спежакова, Татьяни Патенко і Татьяни Мозоленко, стали відвідувати Анна Шугай, Свєтляна (Світлана Котко), Сергій Кокарев, поет із Шенкурська Архангельскої області Сергій Трубін (псевдонім - Родіон Северський), Павел Гончаренко, Оксана Тьомна, Катерина Пугіна (псевдонім - Катя Воскресенська), Татьяна Бородулькіна, Роман Літовченко, Олена Приходько (псевдонім - Анастасія Сибірська), Татьяна Савченко, Олена Каменева, Ігор Гордієнко, Любов Міленька, Татьяна Васильєва, Володимир Антіпін, Наталья Бельмас, Ольга Чорна, Алла Богдар (Масловська), Александр Середа, Володимир Карпіков [3], Лорина Тесленко [4], Алла Сєрова [5], Ігор Літвіненко; Світлана Скляр, Александр Москвітін, Ірина Кудрявцева (Колодяжна), Влад Кльон, Катерина Бєляєва, Наталья і Олена Снісаренко, Віра Коваль, Борис Ткаля, Валентина Сидоренко, Олена Пелих, Володимир В'ялий, Олесь Бродяга (Александр Бродецький) [6] та деякі інші. "Кольцо" зразу ж почало активну літературну діяльність: творчій пошук, виступи, концерти, міні-вистави, налагоджування зв'язків з авторами-виконавцями пісень (Татьяна Богданова [7] і В'ячеслав Богданов, Сергій Бражников), з художниками (Оксана Бондаренко-Вексніна, Юрій Калашников, Геннадій Мінаєв), з художнім музеєм, де проходили ці заходи, із школами і бібліотеками Запоріжжя і області, з іншими студіями та навіть зі студіями інших міст. На робочі зустрічі "Кольца" часто приїжджали письменники з інших міст і областей: Донецької, Херсонської, Дніпропетровської, Запорізької, Одеської, з Криму. Разом з дружківською студією Донецької області "Поэтические витражи" (керівник Олена Кисловська) "Кольцо" випустило колективну поетичну збірку "Неизвестные таланты" [8]. Члени "Кольца" листувалися й навіщали поетів з інших студій, оказували їм творчу допомогу.
Під час існування "ПриВЕРЖЕнців" і начала роботи "Кольца" молодим письменникам надавали змогу постійно друкуватися у газетах Михаил Ласков, Павел Баулін і Наталія Кузьменко, а згодом морально підтримувала відома київська поетеса й літературознавець Євдокія Ольшанська.
1997 року "Кольцо" започаткувало видання літературного альманаху "Провинция", який незабаром переріс в міжнародний. За 12 років існування міжнародний альманах "Провинция" вийшов в 19-ті номерах, зібрав разом близько 350 авторів із України, Росії, Білорусії, Германії, Австрії, Швейцарії, США, Канади, Португалії, Ізраїлю. У 2004 році було започатковано ще один альманах - "От сердца к сердцу", - який встиг вийти в 11-ті номерах. Вони в значній мірі посприяли близькому знайомству студій різних міст і областей України між собою, виникненню єдиного літературного процесу замість розгубленості й хаосу 90-х років, створенню нової творчої Спілки - Конгресу літераторів України - і започаткуванню альманахів в інших областях.
"Кольцо" діяло як обласне відділення Всеукраїнського культурно-просвітницького товариства "Русское собрание", приймало участь у київських конференціях, концертах, літературних конкурсах, неодноразово друкувалося у міжнародному київському журналі "Ренесанс" і міжнародному київському альманасі "Современный Ренессанс" (редактор - Володимир Шлапак), в органах печаті різних обласних підрозділів "Русского собрания" і в його антологіях і колективних збірках: "...И наше слово отзовётся" (Киев, 1998); "...не зарастёт народная тропа... (Пушкинский альбом) (Киев, 1999); "ХХ век, запомни нас такими..." (Киев, 2003); "Мы помним ваши голоса!" (Киев, 2005).

Бібліографія

1. Светлана Скорик. Дворовая лира. - З., 1997; Огонь любви высокой. - З., 2001; Право на радость. - З., 2001; Осенняя тетрадь. - З., 2001, 2005; Зимняя тетрадь. - З., 2002, 2005; Пречистый октябрь - З., 2005.
2. Инга Рубцова. Ступени. - З., 1996.
3. Владимир Карпиков. Искры. - З., ИПК "Запорожье", 2001.
4. Лорина Тесленко. Дороги ломаные линии. - З., Изд-во ОАО "Мотор Січ", 2000; Не было длинных дней. - З., Изд-во ОАО "Мотор Січ", 2002; Недосказанность многоточий. - З., Изд-во ОАО "Мотор Січ", 2006; Посміх тіні. - З., "Дніпровський металург", 2008.
5. Алла Сєрова. Літні сни. - З., ООО "Х-Пресс", 2000; Романи: "Правила гри" (в суміснім виданні з: Ірен Роздобудько "Пастка для жар-птиці"). - Київ, "Махаон-Україна", 2000; Правила игры. - З., "Премьер", 2002; Отнять тигрёнка. - З., 2003; Пуля для принца. - З., 2003; Подвійне дно. - Львів, "Кальварія", 2007; Дух джунглів (під псевдонімом: Ванда Сокольна). - Харків, "Книжковий клуб", 2007; Інший вид. - Львів, "Кальварія", 2010.
6. Александр Бродяга-Бродецкий. Покаяние. Лилии затона. Бурелом. - З., 1995; Восхождение. - З., 1996; Зеркальный брод. - З., 1997; Крыло судьбы. - З., 1997; Вуаль времени. - З., 1997; Звезда на небосклоне. З., 1998; Привал. - З., 1998; Чарівна райдуга. - З., 1999; Водопілля душі. - З., 2000; Покаяння. - З., 2000; Золоті тенета. - З., 2000; Славянский ключ. - З., 2001; Голос із колиски слов'ян. - З., 2001; Незламний дух. - З., 2002; Застигла осені сльоза. - З., 2003; Поміж гір пасуться хмари. - З., 2003; Загнузданий віками степ. - З., 2003; Віщий знак. - З., 2004; На вершине. - З., 2004; Избранное. - З., "Полиграф", 2005; Вибране. - З., "Полиграф", 2005.
7. Татьяна Богданова. Муза придорожная. - З., Изд-во Инженерной Академии, 1999; Не выбирай иных путей. - З., Изд-во Инженерной Академии, 2002; Под знаком Овна. - З., РІП "Видавець", 2004.
8. Неизвестные таланты. Выпуск 2. - Дружковка, "Прима Пресс", 1997.

3. Конгрес літераторів України і Межрегіональна Спілка письменників України.

2005-го року, коли "Кольцо" розпалося, Світлана Скорик передала керівництво запорізькім осередком "Русского собрания" Татьяні Богдановій та створила Запорізьку організацію Міжрегіональної Спілки письменників України при Міжнародній Спілці письменницьких спілок (спадкоємиці Спілки Письменників СРСР), а 2007 року - Запорізьке обласне відділення Конгресу літераторів України, до складу яких увійшли: Наталія Кузьменко [1] (письменниця, прес-секретар Запорізької облдержадміністрації по зв'язкам з громадськістю, а перед тим - журналістка, яка відповідала за літературну сторінку в обласній газеті "Суббота" і відкрила для Запоріжжя чимало нових талановитих авторів); Володимир Філь [2] (журналіст і письменник, чиї оповідання публікувалися в Германії); Маргарита Мислякова [3] (переможниця конкурсу обдарованої молоді, учасниця республіканської конференції молодих талантів, закінчила МДУ, отримала звання кандидата філологічних наук і викладала літературу в Москві); Євген Грінберг [4] (поет, письменник, гуморист, бард); секретар і зам. голови Запорізького відділення КЛУ Татьяна Окунева [5] (поет, письменник); відомі запорізькі афористи Олег Келлер [6] і Юрій Базилєв [7] (лауреат премії "Золотой телёнок" Клуба 12 стільців "Литературной газеты" в Москві, учасник багатьох міжнародних антологій афористіки); двомовні поети Лорина Тесленко (керівник літературного об'єднання "Пошук" і літ. працівник журналу "Хортиця"), Раїса Пепескул [8] и Александр Бродяга-Бродецький; Лев Сиднєв [9]; Віталій Ісаєнко [10]; Віра Пашкова (письменник і дитячий поет) [ 11 ]; Татьяна Патенко [12]; Алла Сєрова (українська письменниця, перша переможниця всеукраїнського конкурсу "Коронація слова" на кращий український роман, автор багатьох пригодницьких романів); Віталій Шевченко; Андрій Ковтун [13] (відомий в Україні поет громадянської лірики, лауреат Ленінської премії 2011 р.); Ігор Литвиненко (російськомовний поет, батько україномовної поетеси Олени Литвиненко); Борис Ткаля; Володимир Калоянов (письменник і поет, який пише болгарською і перекладає українською; став автором відомого посібника по болгарській літературі і членом Спілки болгарських письменників); Михаил Перченко [14] (поет, афорист, есеїст); Александр Воїнов (кандидат філологічних наук, автор 4-х книг наукової і літературознавецької прози, одна з яких вийшла в Софії на болгарській мові; вивчає творчість українських болгар); Анатолій Голдобін (автор документальної прози о видатних людях, зв'язаних з історією Запоріжжя); Єлена Сумська [15] (письменник і автор багатьох пригодницьких книг для дітей; друкується на двох мовах). Татьяна Гордієнко [16] - московський поет, член Спілки літераторів Росії і Міжрегіональної Спілки письменників України, часто приїздить на батьківщину і бере участь у літературному житті Запоріжжя.
З 2005-го року запорожці-члени КЛУ приймають участь у всеукраїнських фестивалях поезії, активно публікуються у всеукраїнській літературній газеті "Отражение" (Донецьк), де деякі з них стали лауреатами в літературному конкурсі; в центральному органі КЛУ - київській газеті "Література та життя"; в альманасі Міжрегіональної Спілки письменників України "Свой вариант" (Луганськ); в московських і санкт-петербурзьких журналах; у всеукраїнських антологіях поезії: "Украина. Русская поэзия. ХХ век" (Київ, 2007), "Лицом к лицу" (Донецьк, 2006), "Песни Южной Руси" (Донецьк, 2008). В 2010 році вони випустили свою колективну збірку " Открытие" [17], куди увійшли не тільки запорізькі члени КЛУ і МСПУ, але й запорізькі і бердянські поети "загубленого покоління" 70-90-х років (зокрема вірші Сергія Кирюти - незалежного запорізького автора 80-х, поета і письменника, перекладача і філософа, який мав свою маленьку незалежну студію думаючих людей). А незабаром вийшла маленька колективна збірочка "От сердца к сердцу", однойменна з альманахом, у яку ввійшли вибрані твори членів Запорізького відділення КЛУ [18].
З 2010 року Світлана Скорик започаткувала в Інтернеті літературний сайт для професійних поетів і молодих обдарованих авторів Школа поэзии "Стихира", де публікуються поезії, проза, літературознавчі статті по творчості класиків і визначних сучасників, статті по майстерності художнього слова в допомогу літераторам-початківцям, обзори сучасної поезії. Активну участь у роботі сайту приймають члени запорізьких відділень КЛУ і МСПУ й інші запорізькі автори, як то: письменник Андрій Вахлаєв-Висоцький [19] - відомий автор, якого друкують у російських виданнях; Вікторія Сололів; Раїса Малікова; Віра Коваль; Леонід Овчинніков; Ігор Баздирев (учень Сергія Кирюти); Татьяна і Ольга Денисенко [20], а також автор документальної прози Геннадій Любашевський, двомовні письменниця і поетеса Тетяна Осінь [21] і поетеса Валентина Хлопкова [22]; російськомовні поетеси Ольга Суслова [23] і Світлана Жукова [24], які пізніше теж увійшли до складу запорізького відділення КЛУ. Крім того, до відділення приєднався Ігор Корсар [25], який до того був керівником незалежного гуртку, і Радіслав Гуслін (в священстві протоієрей Вячеслав Власенко)[26].
При запорізькім відділенні КЛУ діє літературна студія для поетів і письменників міста й області, які бажають покращити свою майстерність, а згодом ввійти до КЛУ.

Бібліографія

1. Наталья Кузьменко. Окна (рассказы и эссе). - З., "Дикое Поле", 2000; Фонтаны (рассказы и эссе). - З., РА "Тандем-У", 2006; Легенды Хортицы (в співавторстві з Миколаєм Михайловим). - З., РА "Тандем-У", 2006; Сказки для маленьких взрослых и больших детей. - З., "Тандем", 2009.
2. Владимир Филь. Запретная зона (рассказы, очерки). - З., "Тандем Арт Студия", 2005.
3. Маргарита Мыслякова. Мелодии природы. - М., 1983; Мольба. - Донецьк, ООО "Лебідь", 2009; Сказ о Вечности. - З., "Акцент ИТ - Валпис", 2013; Крылья цветов. - З., "Валпис" - "Кругозор", 2014.
4. Евгений Гринберг. На войну возвращается память. - З., "Просвіта", 2005; Стихи для любимых. - З., "Просвіта", 2006; Ирония любви, или С лёгким флиртом. - ООО "Лебідь", 2006; И смех, и слёзы, и любовь... (рассказы). - З., ООО "Плюс 73", 2011; Вот такое кино. - З., ООО "Плюс 73", 2012; Бес попутал (рассказы и пьесы). - З., "Валпис", 2013; И грех и смех. - З., "Валпис", 2014; Под звон гитары (тексты песен). - ООО "Плюс 73", 2014; Коротко и ясно. - З., ООО "Плюс 73", 2016.
5. Татьяна Окунева. Зимние цветы. - Донецк, "Свет", 2005; Живое сердце рядом (рассказы). - З., "Просвіта", 2009.
6. Олег Келлер. Фразы. - З., "Этта-Пресс", 1997; Мыслизмы. - З., "Дикое Поле", 2005.
7. Юрий Базылев. Время, отстань от жизни! - З., "Полиграф", 2003.
8. Раиса Пепескул. Стихия. - З., "Коммунар", 1993; Сиреневая веточка. - З., 2002; Червона скрипка. - З., "Мотор Січ", 2002; Выше смерти. - З.. ЧФ "Стат и Ко", 2007; Сповідь. - З.. 2009; Нежность. - З., ЧПДФ "Интеграл", 2010; Честь имела быть учителем (рассказы). - З., ЧФ "Стат и Ко", 2010; Моя Болгария (очерки и стихи). - З., ЧФ "Стат и Ко", 2011.

9. Лев Сиднев.

10. Виталий Исаенко.

11. Вера Пашкова. Пора чудес (стихи для детей). - З., 1998; Чай без церемоний (рассказы). - З., РА "Тандем-У", 2004. В: - Літературна касета "Час пошуку"; Хрупкий подарок (рассказы). - З., "Дніпровський металург", 2010; Секрет (стихи для детей). - З., 2012.

12. Татьяна Патенко. - Я так завидую дороге! - З., "Просвіта", 2004.
13. Андрей Ковтун. На плотине. - Днепропетровск, 1984; Баранова балка (повесть для школьников). - Киев, 1985; За неделю до каникул (повесть для школьников). - Киев, 1985; Солнечные часы. - Днепропетровск, "Сич", 1991; Не отрекайся. - З., "Илья", 1998; Мы Родину на баксы не меняли. - З., "Просвіта", 2003; Калошний флот (казка у віршах для малят). - З., "Просвіта", 2006; Кулемет (оповідання) - З., 2006; "...И времени потрогать стремена". - З., "Просвіта", 2009; Школьные повести и рассказы. - З., "Просвіта", 2013.
14. Михаил Перченко. Дар. - М., "Единство", 2003; Стишата. - З., ЧПДФ "Интервал", 2011; У мозговой извилины. - ЧПДФ "Интервал", 2012; Осенняя пора. - К., Друкарский двор Олега Фёдорова, 2016; Страна поэтов. - К., Друкарский двор Олега Фёдорова, 2017.
15. Елена Сумская. Команда Z (в двох книгах). - З., ЧП Глазунов, 2008; Вовка-Бонд (на двох мовах, в 4-х книгах: Вовка-Бонд. Вовка-Бонд-2. Вовкин спецназ. Подарок фортуны). - Київ, "Книжковий хмарочос", 2009.
16. Татьяна Гордиенко. - Храм моей души. - З., "Днепровский металлург", 2007; На семи ветрах. - З., "Контраст", 2009; Пыль серебряных созвездий. - Москва, "Оверлей", 2010; Музыка жизни. - Москва, "Пробел-2000", 2014.
17. Открытие (сборник поэзии, прозы и афоризмов). - З., "Просвіта", 2010.
18. От сердца к сердцу (поэтический сборник газеты "Голос хэсэда"). Составитель Виталий Исаенко. - З., "Х-Пресс", 2010.
19. Андрей Вахлаев-Высоцкий. Фея водостока (рассказы). - З., РА "Тандем-У", 2011. В: - Літературна касета "Час пошуку".

2 0 . Татьяна Денисенко, Ольга Денисенко. За пеленой дождя... - З., "Дніпровський металург", 2008.
21. Тетяна Осінь. Осінній віршопад. - З., РА "Тандем-У", 2011. В: - Літературна касета "Час пошуку"; Светлые полдни. - З., ООО "Плюс 73", 2011; Над суетой. - З., ООО "Плюс 73", 2012; Время жатвы и стихов. - З., ЧП "АА Тандем", 2014; Жажда света. - З., "Кругозор", 2015.

22. Валентина Хлопкова. Поэт живёт строкой... - З., РА "Тандем-У", 2011. В: - Літературна касета "Час пошуку"; Життєва канва. ПП "АА Тандем", 2014.

23. Ольга Суслова. Доброе утро! - З., ЗОБФ "Натхнення" - ЧП "АА Тандем", 2012. В: - Літературна касета "Час пошуку".

24. Світлана Жукова. Кружева грусти. - З., ЗОБФ "Натхнення" - ЧП "АА Тандем", 2012. В: - Літературна касета "Час пошуку".

25. Ігор Корсар.

26. Радіслав Гуслін. Океан. - З., ЧП "РДЦ Дизайн Групп", 2011; Фиолентовая тетрадь. - З., Дикое поле, 2015.

Літературне об'єднання "Пошук" та сучасні гуртки.

4. З 90-х років в Запоріжжі діє літературне об'єднання для початківців "Пошук" ім. М. Лиходіда (спочатку при БК Заводського району, тепер - в "Орбіті"), яке організував і до самої смерті був його головою Володимир Солодовніков [1]. Літературні учбові заняття "Пошуку" в різні роки відвідували такі автори, як Ян Богуславський, Юрій Смирнов, Віра Шмига, Віра Пашкова, Лорина Тесленко, Володимир Голянчук, Людмила Корінь, Зоя Сербінова, Віктор Стригальов, Віра Щербина [2], Аліна Романюк, Світляна, Олександра Ольховик, Михаил Мишин, Татьяна Мозоленко, Вадим Бєлозеров, Ольга Чорна, Валентина Сидоренко [3], Олена Пелих, Тетяна Світленко, Валентина Хлопкова [4], Тетяна Осінь, Володимир Красильников, Ольга Суслова, Борис Ткаля, Євген Грінберг, Людмила Верютіна, Салік Шацький, Надія Даненкова [5] (пише російською, перекладає на білоруську), Антоніна Єзерська та ін., а в святкових літературно-музикальних заходах приймають участь майже всі творчі люди міста і області: поети, барди, музиканти, художники і т.п. "Пошук" випускає літературні касети "Час пошуку" (по декілька окремих книжечок поезій і прози під однією суперобкладинкою) і щорічно видає запорізький обласний літературний альманах "Поиск".
Молодь постмодерністського і авангардного напрямку гуртується здебільшого в "Клубі 99" (Юрій Ганошенко, Лада Хортич, Олесь Барліг, Максим Щербина, Наталка Маринич, Тетяна Савченко, Юлія Франк, Тетяна Скрипченко, Сана Праєдгарденссон, Тала Владимірова, Тетяна Давидченко та ін.) і у "Водовороте", який організував молодий і дуже талановитий поет-авангардист Влад Кльон, - на жаль, він дуже рано помер. Деякий час, коли "Клуб 99" діяв при Запорізькому державному університеті, виходили збірки поезій "Сходи" [6]. Члени обох гуртків беруть активну участь у всеукраїнських фестивалях поезії та у всеукраїнських збірках не класичного напрямку.
В місті також живуть і видають свої твори незалежні автори: поети Олександра Толстікова, Юрій Ланєєв (поет і бард), Людмила Чекушина, Світлана Орленко (лауреат премії ім. "Молодой гвардии", член МСПС, авторка збірки віршів "Свежий ветер", "Цель", "Шукай в собі весну", "Добра вість", "Пломенить Оріон", "Крылья" і дві книги прози "Маэстро" і "Планета фей"), Анатолій Тарасовський, Єлена Бєхова [7] (зараз російська актриса), Александр Грязнов [8], автор ліричних мініатюр-есе Арсенія Чайка, автор історичних і пригодницьких книг для дітей Александр Черновол, журналіст, мандрівник і письменник-краєзнавець Володимир Супруненко [9], актор і письменник-етнограф Олександр Виженко ("Історія запорозьких козаків для веселих дітлахів", "Легенди та казки Хортиці", "Козацькі забави", "Україна кохання"), Валерій Виноградов (автор роману) та багато інших.

І члени об'єднань, осередків, гуртків, і незалежні автори час від часу приймають участь у випуску загально-місцевих збірок, наприклад: "Поиски крыльев" [10], "Городская поэзия" [11], "Обрус".

Бібліографія

1. Володимир Солодовников. Молитви бабиного літа. - З., "Дніпровський металург", 2000; Мить. - З., РА "Тандем-У", 2004. В: - Літературна касета "Час пошуку".
2. Віра Щербина. Знову буде весна. - З., Деловой центр "Запорожье", 2000; Запроси мене у травень. - З., РА "Тандем-У", 2004. В: - Літературна касета "Час пошуку".
3. Валентина Сидоренко. Безсоння. - З., РА "Тандем-У", 2004. В: - Літературна касета "Час пошуку".
4. Валентина Хлопкова. Поэт живёт строкой... - З., РА "Тандем-У", 2011. В: - Літературна касета "Час пошуку".
5. Надежда Даненкова. Голубые дали. - З., "Днепровский металлург", 2005; Елегійний струмок (вірші, переклади). - З., "Просвіта", 2011; Вибране. - З., "Просвіта", 2011.
6. Сходи, випуск 2 (збірка поезій). - З., ЗДУ, 2002.
7. Елена Бехова. По лабиринту чувств. - З., "Коммунар", 2000; Мир сердцу твоему. - З., "Коммунар", 2001.
8. Александр Грязнов. Неприметная красота. - З., "Просвіта", 2006.
9. Володимир Супруненко. - Запорожский край. Популярная энциклопедия природных и исторических достопримечательностей, традиций и названий. - З., 2005; Сто чудес Запорожского края: Дива природы. Загадки истории. Древности и клады. Легенды и предания. - З., 2009.
10. Поиски крыльев (поэтический сборник запорожцев). - Симферополь, "Доля", 2003.
11. Городская поэзия (поэтический сборник газеты "Горожанин-информ"). - З., 2009.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
запорізькі письменники

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Светлана Скорик

# data[].attributes.attachment_link.title
Письменники Запоріжжя: сучасність

# data[].attributes.attachment_link.description
Стаття про сучасних запорізьких письменників, про запорізькі альманахи та літературні студії. Друга частина статті про запорізьких письменників. Письменники Запоріжжя: Запорізькі письменники сучасність. Літературні гуртки початку 90-х. Творча асоціація "Кольцо". Конгрес літераторів України і Межрегіональна Спілка письменників України. Літературне об'єднання "Пошук" та сучасні гуртки.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ознайомити учнів із життєвим і творчим шляхом Анатолія Сердюка; учити аналізувати поезію, коментувати зміст, знаходити й пояснювати художні засоби; розвивати культуру зв'язного мовлення, увагу, спостережливість, уміння творчо мислити і виразно читати, робити власні висновки; виховувати патріотичні почуття до батьківщини, навіяні змістом творів Анатолія Сердюка.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Лисенко Оксана Олександрівна

# data[].attributes.attachment_link.title
Література рідного краю. Анатолій Сердюк

# data[].attributes.attachment_link.description
Ознайомити учнів із життєвим і творчим шляхом Анатолія Сердюка; учити аналізувати поезію, коментувати зміст, знаходити й пояснювати художні засоби; розвивати культуру зв'язного мовлення, увагу, спостережливість, уміння творчо мислити і виразно читати, робити власні висновки; виховувати патріотичні почуття до батьківщини, навіяні змістом творів Анатолія Сердюка.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
1. Крижко Людмила Володимирівна, методист методичного відділу КЗ "ЗОІППО" ЗОР;

2. Шацька Наталія Михайлівна, кандидат педагогічних наук, доцент кафедри філософії та суспільно-гуманітарних дисциплін КЗ "ЗОІППО" ЗОР;

3. Стадниченко Кіра Валентинівна, старший викладач кафедри інформатики та інформаційних технологій в освіті КЗ "ЗОІППО" ЗОР, консультант з інформаційних технологій.

Якщо Ви - творча особистість (бібліотекар чи педагог) і маєте бажання внести свій вклад у спільну справу, здійснити дослідницько-пошукову роботу та поділитися своїми напрацюваннями, тоді цей проект саме для Вас!

Участь у проекті може бути індивідуальною або колективною.

Учасниками проекту можуть бути:

слухачі курсів підвищення кваліфікації;

бібліотекарі;

педагоги;

учні тільки під керівництвом бібліотекаря чи педагога.

Інформаційно-дослідницький проект "Письменники Запорізького краю" націлений на:

популяризацію літератури рідного краю, дослідження і вивчення творчості письменників-земляків;

розвиток професійних здібностей бібліотекарів і педагогів закладів освіти, активізацію та стимулювання їхньої творчої ініціативи;

удосконалення навичок пошуково-дослідницької діяльності, підвищення рівня ІТ-компетентності бібліотечних і педагогічних працівників;

використання колективних зусиль щодо накопичення інформації та створення веб-енциклопедії про письменників Запорізького краю.

зібрати біографічні відомості та інформацію про творчість письменників, які:

народились або жили чи живуть в Запорізькій області;

були чи є членами Запорізької обласної організації Національної спілки письменників України або літературних об'єднань області;

упорядкувати зібраний матеріали за певним планом (додаток 1), за можливістю найбільш повно;

оформити результати роботи засобами довільного сервісу у форматі: блогу чи сайту, інтерактивної презентації чи плакату тощо або зібрати у папці на Google-диску.

Проект "Письменники Запорізького краю" реалізується на базі комунального закладу "Запорізький обласний інститут післядипломної педагогічної освіти" Запорізької обласної ради (м. Запоріжжя).

Ідея проведення такого проекту виникла не випадково. 10 січня 2019 року виповнилося 80 років від утворення Запорізької області. Запорізька область багата на таланти. У кожному місті, селі, селищі, районі, у кожній громаді є свої відомі імена, серед яких - і визначні письменники.

Як зазначає Стадніченко О.О. в статті "Літературне Запоріжжя в контексті українського літературного процесу": "... перед нами постає барвиста панорама, представлена іменами непересічних літераторів: від кобзарів-ліриків, що закладали підґрунтя нашої духовності, відомих постатей в історії української науки, літератури, культури, які репрезентували наш край наприкінці ХІХ - поч. ХХ ст., до молодих літераторів початку третього тисячоліття, таких несхожих на попередників, які вже встигли по-іншому осмислити сьогодення і своєю творчістю відкрити літературний процес ХХІ ст.: С. Аніщенко, М. Брацило, Г. Вівчар, П. Вольвача та ін. "

В основі проекту лежить пошуково-дослідницька діяльність, ключовим напрямком якої є біографічне дослідження життя і творчості письменників-земляків.

Результатом проекту має стати веб-енциклопедія "Письменники Запорізького краю", яка сприятиме:

популяризації творчості письменників Запорізького краю;

впровадженню в практику освітніх закладів інноваційних форм популяризації літератури з використанням ІКТ;

формуванню бази інноваційних розробок для використання в практичній діяльності бібліотечних і педагогічних працівників закладів освіти.

Термін проведення проекту

Січень - грудень 2019 року

Етапи роботи над проектом

Підготовча робота

1. Виберіть із запропонованого "Списку..." одного-трьох письменників Запорізької області та заповніть стовпчики 3, 4 в рядках, де зазначені їх прізвища.

2. Якщо прізвище будь-якого письменника відсутнє у списку, то внесіть його до таблиці MO Excel і також зазначте свій вибір, заповнивши стовпчики 3, 4.

3. Розгляньте орієнтовний план проведення дослідження та можливий перелік матеріалів про письменників.

4. Перегляньте перелік інтернет-сервісів, які можуть знадобиться для представлення матеріалів про письменників, визначте офісні програми та основні сервіси для створення і оформлення роботи.

Дослідження біографії та творчості письменників

1. Здійсніть пошук в Інтернеті різнобічної інформації про автора, його творчість.

2. Створіть папку на кожного письменника.

3. Зберіть у папці матеріал у вигляді ксерокопій, списків літератури, посилань, фотоальбомів і т.п.

4. Не забувайте вказувать джерела, з яких взято інформацію!

Оформлення матеріалів дослідження

1. Визначте формат представлення матеріалу в цілому, наприклад, сайт, блог, інтерактивний плакат або папка на Google-диску тощо.

2. Визначте вигляд оформлення кожної інформації, кожного документу, наприклад, текстовий документ, таблиця, буклет, плакат, листівка, відеоролик, слайд-шоу, фотоколаж, вікторина і т.п.

3. Засобами довільного сервісу та обраних офісних програм оформіть матеріали.

4. Перевірте доступ на перегляд підготовленої розробки (сайту, блогу, інтерактивного плакату або папки на Google-диску), матеріалів, за необхідності надайте його.

Внесення інформації до веб-енциклопедії

1. Так як ЗапоВікі є платформою для створення веб-енциклопедії, то представтесь або зареєструйтесь на ЗапоВікі;

2. Після реєстрації створіть Вікі-візитку за зразком;

3. Створіть посилання на візитку учасника з відповідного розділу віртуального МО шкільних бібліотекарів або віртуального МО відповідної категорії вчителів;

4. Знайдіть у розділі "Веб-енциклопедія" обране вами прізвище письменника та заповніть інформацію за планом, зазначеним нижче, а саме:

1. прізвище, ім'я по батькові письменника;

2. короткі відомості про письменника та джерело, з якого взято інформацію;

3. матеріали до енциклопедії (якщо це сайт чи блог, то його назву) та посилання на цей матеріал;

4. виконавець (прізвище, ім'я по батькові повністю, посада, назва закладу освіти і посилання на його вікі-візитку).

5. Якщо прізвище автора відсутнє в енциклопедії, то внесіть його до відповідного розділу за абеткою.

Правила оформлення матеріалів до проекту

Обов'язкова умова: ретельне та уважне дотримання авторського права щодо складових матеріалу.

Рекомендується при складанні фотоколажу використовувати відскановані обкладинки / ілюстрації книг.

Пропонується додавання до матеріалів кросвордів, вікторин або інших ігор, створених засобами сервісів Learningapps, H5P, Online Test Pad тощо.

Відео має бути розміщеним на довільному відеохостингу (YouTube, Vimeo або аналогічному).

Критерії оцінки матеріалів

повнота змісту;

інформаційна насичуваність;

логіка викладу;

фактографічна точність;

якість текстової частини інформації;

орфографічна, пунктуаційна, стилістична грамотність;

якість графічних об'єктів, фотоматеріалів;

відсутність плагіату;

посилання на джерела.

Базові засади участі у проекті

Представлення матеріалу в проекті надає з вашого боку дозвіл іншим бібліотекарям / педагогам використовувати його в некомерційних цілях у власній діяльності.

Оскільки мета проекту полягає у здійсненні колективної діяльності та застосуванні творчого підходу щодо створення веб-енциклопедії, популяризації літератури рідного краю, намагайтеся знайти в Інтернеті цікавий та якісний матеріал.

Пишіть свої враження від проекту, про свою участь у ньому, навіть якщо щось вийшло не так, як планувалося.

Висловлюйте пропозиції, ідеї щодо можливості використання отриманого матеріалу. Ваші пропозиції та ідеї можуть стати приводом для обговорення, а "в суперечці народжується істина".

Приклад оформлення запису матеріалів у добірці

Ребро Петро Павлович

Відомий український поет, прозаїк, драматург, публіцист, літературознавець, гуморист і сатирик, перекладач, журналіст, громадський і культурний діяч. (19 травня 1932, c. Білоцерківка Запорізької області - 22 березня 2014, м. Запоріжжя).

Посилання на джерело:

Ребро Петро Павлович // Вікіпедія - вільна енциклопедія. URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/Ребро_Петро_Павлович (дата звернення: 08.02.2019).

Виконавець Крижко Людмила Володимирівна, методист методичного відділу КЗ "ЗОІППО" ЗОР

Абліцов Олександр Іванович

Олекса́ндр Іва́нович Абліцо́в (15 вересня 1948, Новоукраїнка Більмацького району Запорізької області, помер 6 лютого 2017 року) - український поет, перекладач, журналіст. Член Національної спілки письменників України та Національної спілки журналістів України. Видав збірки поезій: "Бентежний березень","Світло материного вікна", "Гайчур", "Гніздо вітрів". Окремі поезії Абліцова перекладено російською мовою.

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Юрченко Світлана Іванівна , шкільний бібліотекар Охрімівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Кирилівської ОТГ

Аніщенко Світлана Володимирівна

Антощак Микола Володимирович

Бідняк Григорій Прокопович

Відомий поет і прозаїк народився 21 березня 1933 року на Дніпропетровщині. Навчався у Львівському поліграфічному інституті ім. Івана Федорова.

Творчість Григорія Бідняка відзначена Грамотами Національної Спілки письменників України "За визначні успіхи в розвитку української літератури, активну участь у літературному процесі". Він нагороджений Почесною відзнакою міністра культури України "За досягнення в розвитку культури і мистецтва".

Григорій Бідняк - заслужений працівник культури України.

Джерело:

Автобіографічна фреска // Бідняк Г. П. Перлина Приазов'я : вірші та пісні / Григорій Бідняк. - Дніпропетровськ, 2007. - С. 116-117.

Матеріали до веб-енциклопедії

Виконавець Ющенко Клавдія Івавнівна, завідувач бібліотеки Бердянського ЗЗСО №3

Білокопитов Микола Григорович

Народився 11 лютого 1954 р. в м. Мелітополі Запорізької області. Дитинство пройшло в селищі Кушугум Запорізького району, де він закінчив середню школу.Білокопитов Микола Григорович -письменник, гуморист-сатирик, журналіст. Член Національної спілки письменників України. Закінчив Український поліграфічний ін-т ім. І.Федорова (м. Львів) зі спеціальності "Журналістика, літературний редактор". Працював у газетах "Комсомолець Запоріжжя", "Запорізька правда", "Запорізька Січ", "Світло Оріяни", "Просто" та ін. Друкувався в журналах "Старт", "Ранок", "Україна", "Перець", "Літературна Україна", гумористичному журналі "Всесвіт", що виходить у Канаді. Лауреат Всеукраїнських літературних премій ім. С.Руданського та ім. О.Вишні. Автор збірок "Вовча наука" (1991), "Міні знову в моді" (1994), "Нечиста сила" (1995), "Без паніки" (2004), "Весела парочка" (2006), "Бізнес баби Федори" (2007).

Посилання на джерело Вікіпедія Білокопитов Микола Григорович

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Хвостенко Лидия Петровна, завідуюча медіатеки Кушугумського НВК "Інтелект"

Борисенко Олена Петрівна

Брацило Марина Анатоліївна

Поетеса, журналістка, чиє ім'я Американський Біографічний Інститут включив до Міжнародного словника видатних особистостей (2 грудня 1976 р. м. Запоріжжя о. Хортиця - 2013 р. м. Київ)

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Ботвінко Валентина Іванівна, завідувач бібліотеки ЗОШ №20 екологічного профілю м.Запоріжжя

Будугай Ольга Дмитрівна

Ольга Дмитрівна Будугай (дівоче - Савченко - Авт.) народилася 4 лютого 1964 року в м. Гуляйполі Запорізької області. Письменниця , журналіст ,викладач. Працювала науковим співробітником краєзнавчого музею, викладачем дитячої й зарубіжної літератури в Бердянському педінституті, диктором і кореспондентом Бердянського телебачення, керівником літстудії "Неопалима купина " у Центрі дитячо-юнацької творчості.

Писати почала в шкільні роки. Перший надрукований вірш "Найперший рік" з'явився в річницю незалежності України в газеті "Південна зоря"

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Ревіна Юлія Віталіївна , завідувач бібліотеки Бердянської гімназії №3 "Сузір'я"

Буряк Михайло Михайлович

Буряк Михайло Михайлович ( 3 липня 1965 року, с. Совєтка Неклинівського району, Ростовської обл.) - український поет, Член Національної Спілки Письменників України (НСПУ). Перша книга - збірка - "Криниця, що відлунює слова" (З., 1999). Збірки "Вибране", "Білий дощ", "Небо на двох".Твори друкувалися у колектив. збірниках "Передзвін", "Великий Луг", альманахах "Хортиця", "Весела Січ", місц. періодиці.

Матеріали до енциклопедії.

Виконавець: Балак Світлана Вікторівна, Федорівський центр професійної освіти

Віхляєв Володимир Вікторович

Віхляєв Володимир Вікторович народився 23 червня 1986 року в смт. Приазовське Приазовського району Запорізької області. Проживає в місті Запоріжжя. Член Національної спілки письменників України, Національної спілки журналістів України, Всеукраїнського товариства "Просвіта" імені Тараса Шевченка, Національної асоціації адвокатів України, Спілки адвокатів України, Науково-експертної ради Асоціації адвокатів України. Академік Міжнародної літературно-мистецької академії України Магістр права та менеджменту зовнішньоекономічної діяльності. Адвокат. Проректор з правової роботи - головний юрисконсульт ректорату Класичного приватного університету. Голова Комітету з юридичної освітньої політики Асоціації адвокатів України. Стипендіат Президента України в галузі літератури (2020 р.). Лауреат Міжнародних літературно-мистецьких премій: імені Пантелеймона Куліша (2019 р.), "Світ пограниччя" (2020 р.), "Сад божественних пісень" імені Григорія Сковороди (2020 р.) В 2019 році нагороджений Всеукраїнською відзнакою "Адвокат року 2019" в номінації "Кращий юрист-митець" та орденом "За заслуги перед Запорізьким краєм" ІІІ ступеня. В 2020 році відзначений Міжнародною патріотичною відзнакою "Медаль Мазепи" та нагородою "Діамантовий Дюк" на міжнародному конкурсі імені Дюка де Рішельє в номінації "Поезія". Твори та біографічний нарис про Володимира Віхляєва містяться у монументальних виданнях: "Антологія сучасної новелістики та лірики України" 2017 р., "Письменники Запорізького краю (кінець ХХ початок ХХІ століття). Антологія прози і поезії" 2017 р. (яке отримало гран-прі міжнародного фестивалю "Книжкова толока"), "Література Запорізького краю: хрестоматія творів кінця XX- початку XXI ст." 2019 р., "Антологія письменників Запорізького краю "Не міліють джерела Дніпрові" 2016 р., "Альманах "Скіфія-2017" / Осінь" 2017, "Твори молодих літераторів "Молода перлина" 2008-2010 р.р.

https://zoippo.net.ua/zapowiki/index.php/%D0%A3%D1%87%D0%B0%D1%81%D1%82%D0%BD%D0%B8%D0%BA:%D0%90%D0%B2%D1%80%D0%B0%D0%BC%D0%B5%D0%BD%D0%BA%D0%BE_%D0%92%D1%96%D1%82%D0%B0#.D0.9F.D1.80.D0.BE_.D1.81.D0.B5.D0.B1.D0.B5 [Посилання на джерело]

https://www.writers.in.ua/writer/volodymyr-vihlyaev/

Матеріали до енциклопедії https://docs.google.com/document/d/19I4iWumD19VjT5SExgXWfNx0_TZlxuEfw1gI3i4Mx84/edit?usp=sharing

Виконавець Авраменко Віта Вікторівна, завідуюча медіатеки Балабинська гімназія "Престиж"

Вольвач Павло Іванович

Виженко Олександр Євгенович

Творчий псевдонім - Санько Сито, український перекладач, письменник, актор, телеведучий і казкар. Олександр Євгенович Виженко народився 10 вересня 1958 року на Полтавщині. Тридцять років пропрацював в Запорожському театрі юного глядача. Небесний казкар, як називали друзі Олександра Виженка помер на 60-му році 26 грудня 2018 року, м Запоріжжя.

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Тимоненко Ірина Олександрівна, зав.бібліотеки Запорізька гімназія №45

Гайдабура Михайло Денисович

Геньба (Мартиненко) Любов Григорівна

Народилась 28.02.1960, в с. Грушеве Гуляйпільського р-ну Запорізької обл. Член Національної спілки письменників України з 1997 року, поетеса, журналіст, режисер, громадська діячка.

Посилання на джерело:

Любов Геньба // Жінка-українка. URL: http://ukrainka.org.ua/node/7191 (дата звернення: 06.03.2019).

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Приходченко Катерина, бібліотекар Запорізького Академічного ліцею

Посилання на джерело:

Матеріали до енциклопедії

Виконавці

Сергій Кеда, вчитель зарубіжної літератури

Тетяна Сизко, вчитель української мови та літератури

Гнєзділов Анатолій Степанович

Гомон Микола Володимирович

Письменник, прозаїк, заслужений журналіст України, головний редактор Токмацької районної газети "Таврія", Гомон Микола Володимирович народився 23 лютого 1942 року в с.Вільна Україна Голопристанського району Херсонської області в селянській сім'ї. Дитинство і юність його були нелегкими. Закінчив факультет журналістики Київського державного (нині - національного) університету ім. Т. Г. Шевченка (1970) і Вищу партійну школу (1984). Живе в місті Токмак на Запоріжжі.

У 1976 році вийшла перша книжка письменника "Тендра". З того часу відбувалося постійне зростання літературної майстерності про що свідчать видані книжки. Степ, море, хліб, сонце і непрості людські долі, під час драматичні, стали визначальними у творчості літератора.

Гомон Микола Володимирович // Вікіпедія - вільна енциклопедія. URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/Гомон_Микола_Володимирович

Микола Гомон: "Моя душа - в моїх книгах" // Сторінка бібліотекаря Новопрокопівського опорного закладу освіти. URL: http://shkola-nozo.pp.ua/story.php?categori=27

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Календрузь Тетяна Василівна, бібліотекар Новопрокопівського опорного закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Токмацької районної ради Запорізької області

Гончаренко Олег Миколайович

Дроздова (Лупинос) Ганна Олексіївна

Письменниця, літературознавець, публіцистка. Народиласа 08. 02. 1970 в м.Запоріжжя. Член Нацональної спілки письменників України (2006), НСЖУ (2014). Закінчила Запорізький ун-т (1992) та інженерну академію (2006). Голова Запорізького обласного літературного об'єднання (від 2007). Член редколегії журналу "Хортиця" у Запоріжжі (від 2010). Одна з упорядників антології творів літераторів запорізького краю "Обрус" (З., 2008).

Посилання на джерело:

Дроздова (Лупинос) Ганна Олексіївна//Енциклопедія сучасної України. URL: http://esu.com.ua/search_articles.php?id=59319 (дата звернення 14.10.2019)

Матеріали до веб - енциклопедії

Виконавець Гринь Алла Анатоліївна, бібліотекар ОЗЗСО Розумівська школа Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області

Джаббарова Ельміра Аскерівна

Народилась 19.05.1954, в с. Слобода Маньково Ростовської області, письменниця, поетеса, громадський діяч. Проживає у м. Бердянськ.

Посилання на джерело:

Матеріали до енциклопедії

Виконавці

Сергій Кеда, вчитель зарубіжної літератури

Тетяна Сизко, вчитель української мови та літератури

Єршов-Холодний Юрій Іванович

Єременко Микола Миколайович

Єременко Микола Миколайович (нар. 2 січня 1956 р., с. Зелений Гай (Довге) Чернігівського району) - кандидат історичних наук, письменник, краєзнавець, громадський діяч. https://uk.wikipedia.org/wiki/Єременко_Микола_Миколайович

Матеріали до веб-енциклопедії

Виконавець Крижко Наталія Іванівна, бібліотекар Чернігівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області

Жолдак Олесь Іванович

(30 березня 1918, с.Верблюжка Новгородківського району Кіровоградської області - 8 червня 2000, Київ) - український поет, сатирик, гуморист, сценарист.

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Буздиган Ніна Миколаівна, бібліотекар КЗ"Високівська ЗОШ І-ІІІ ст." Роздольськоі ОТГ Михайлівського району

Забава Віта Володимирівна (Вікторія Забава)

Поетеса Вікторія Володимирівна Забава народилася 4 грудня 1976 року в місті Гуляйполі Запорізької області в сім'ї робітника. У 1994 році вступила до Запорізького державного університету на філологічний факультет (відділення української мови та літератури), але хвороба не дала закінчити навчання. І все ж через роки Вікторія закінчила Запорізький класичний приватний університет за спеціальностями "переклад та педагогіка вищої школи". Поезією захоплюються зі школи. Автор двох поетичних збірок з однаковою назвою - "Соло на лавровому листі" (2006 рік). Поетеса, перекладач Вікторія Забава є членом Національної Спілки письменників України з 2008 року.

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Олександра Кукурудзяк, вчитель української мови та літератури Кукурудзяк О.О.

Коваль Віра Миколаївна

Коваль Лариса Анатоліївна

Купріянов Ігор Терентійович

Кушнір Світлана Юріївна

Молода українська журналістка, письменниця, громадський і культурний діяч. (21 травня 1970 року м. Запоріжжя).

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Андрієва Наталія Михайлівна, завідувач бібліотеки Запорізького навчально-виховного комплексу № 23 Запорізької міської ради Запорізької області

Ликов Віктор Васильович

Ликов Віктор Васильович (псевд. - Віктор Бердянський; 30. 03. 1930, м. Бердянськ, нині Запорізька область - 07. 08. 1993) - письменник, кіносценарист, журналіст. Член Спілки письменників СРСР (1985).

Матеріали до енциклопедії

Виконавці

Сергій Кеда, вчитель зарубіжної літератури

Тетяна Сизко, вчитель української мови та літератури

Лиходід Микола Хомич

Лісняк Василь Андрійович

Лісняк Василь Андрійович - відомий український поет, письменник та журналіст. Автор поетичних збірок "Степові пісні" (1949), "Люблю село" (1955), "Широкі простори" (1957), "Краса людська" (1960), "Зоряний світанок" (1964), "Борозна" (1969). Член Спілки письменників України з 1944 року. Учасник Другої світової війни. Має бойові нагороди - Орден Червоної Зірки та медаль "За перемогу над Німеччиною".

Лісняк Василь Андрійович // Вікіпедія - вільна енциклопедія. URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/Лісняк_Василь_Андрійович (дата звернення: 08.03.2019).

Матеріали до енциклопедії

Сторінка в енциклопедії

Виконавець Бєлікова Олена, завідувач бібліотеки ЗЗОШ І-ІІІ ступенів №32 Запорізької міської ради Запорізької області

Літневський Геннадій Євгенович

Літош Наталія Борисівна

Наталія Борисівна Літош (дівоче фамілия Чиколовець) народилася 12 вересня 1964 року. Поетеса живе в селі Грозове Василівського району Запорізької області, є членом Конгресу літераторів України, Василівського ЛІТО "Ліра", Запорізького творчого об'єднання "Стежина".

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Светлана Свида, завідувач бібліотеки ЗНВК №60 Запорізької міської ради Запорізької області

Ліщук Ольга Миколаївна

Ольга Миколаївна Ліщук народилася 1966 року в Казахстані. Ольга закінчила дитячу музичну школу з класу баяну, середню школу із золотою медаллю, а також фармацевтичний факультет Запорізького медичного інституту з червоним дипломом. На даний момент - автор семи книжок (три поетичні збірки, два пісенники по п'ятдесят пісень та дві фантастичні повісті); член Національної спілки письменників України, міської організації композиторів Запоріжжя та Всеукраїнської асоціації "Весела Січ" ім. П.Ребра.

Ліщук Ольга Миколаївна//Письменницький портал. URL: https://pilipyurik.com/literatory-zaporizha/772-olha-lshshchuk. Дата звернення 10.12.2019.

Матеріали до енциклопедії.

Виконавець Пироженко Світлана Василівна, бібліотекар КЗ "Чорноземненська ЗОШ І-ІІІ ст. Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області".

Лютий Григорій Іванович

Медко Олександр Олексійович

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Палагіцька Тетяна Андріївна, бібліотекар КЗ "Новотавричеська ЗОШ І-ІІІ ст."

Михайлюта Олександр Олександрович

Моруга Василь Васильович

Мору́га Васи́ль Васи́льович (13 червня 1947, с. Сонцеве, Донецька область - †14 травня 1989, Київ) - український поет, журналіст, перекладач. Головний редактор дитячого журналу Барвінок (1984- 1989). Перші вірші з'явилися в районній газеті. За рекомендацією обласних органів преси Моруга їде навчатися до Київського державного університету ім. Т. Г. Шевченка. Нагороджений медаллю А. С. Макаренка.

Моруга Василь Васильович// Вікіпедія - вільна енциклопедія. URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/Моруга_Василь_Васильович (дата звернення: 11.01.2020).

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Красюк Наталія Миколаївна, завідувач бібліотеки ЗЗОШ І-ІІІ ступенів №92 Запорізької міської ради Запорізької області

Нещерет Тетяна Іванівна

Тетя́на Іва́нівна Нещере́т (25 червня 1931 Халеп'я Обухівського району - 6 січня 2007) - запорізька актриса,заслужена аристка України,театрознавиця,поетеса. Член Національної спілки театральних діячів (з 1958) та Національної Спілки письменників України (з 1994), заслужена артистка України (1994).Працювала в Запорізькому обласному українському музично-драматичному театрі. Загалом зіграла понад 150 ролей як сучасного, так і класичного репертуару.Нею надруковано в періодичних виданнях понад 200 статей, нарисів, рецензій з питань театрального мистецтва. З початку шістдесятих років починається її активна літературна творчість. В 1988 р. у видавництві "Промінь" вийшла перша поетична книга "Запізніле освідчення". Згодом, одна за одною, виходять з друку книги "Отчий дім", "Сльози і квіти", "В осені своя краса", "Народний артист України Олександр Король", "Дівич-гора". На вірші поетеси написано біля 30 пісень.

Нещерет Тетяна Іванівна// Вікіпедія - вільна енциклопедія. URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/Нещерет_Тетяна_Іванівна (дата звернення: 10.05.2019).

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Кузнецова Олена Валеріївна,бібліотекар ДНЗ "Запорізький професійний ліцей залізничного ранспорту"

Огульчанський Олексій Якович

Огульчанський Олексій Якович (30.03.1912. м. Луганськ - 13.08.1996. м. Бердянськ) - український дитячий письменник, журналіст, педагог, краєзнавець, науковець. Працював старшим науковим співробітником Бердянського краєзнавчого музею, керував гуртком юних туристів-краєзнавців Палацу піонерів м. Бердянська.

Матеріали до веб-енциклопедії

Виконавець Єманакова Ольга Сергіївна, завідувач бібліотеки ЗОШ №2 м. Бердянськ

Посилання на джерело:

Матеріали до енциклопедії

Виконавці

Сергій Кеда, вчитель зарубіжної літератури

Тетяна Сизко, вчитель української мови та літератури

Олексенко Іван Іванович

Прокопович Любов Петрівна

(18.08.1947 на Черкащині) Лікар за фахом, але з дитинства захоплюється віршами.

Матеріали до веб-енциклопедії

Виконавець Щербань Ольга Валентинівна, завідувач бібліотеки Бердянської багатопрофільної гімназії № 2

Посилання на джерело:

Матеріали до енциклопедії

Виконавці

Сергій Кеда, вчитель зарубіжної літератури

Тетяна Сизко, вчитель української мови та літератури

Ребро Петро Павлович

Відомий український поет, прозаїк, драматург, публіцист, літературознавець, гуморист і сатирик, перекладач, журналіст, громадський і культурний діяч. (19 травня 1932, c. Білоцерківка Запорізької області - 22 березня 2014, м. Запоріжжя).

Ребро Петро Павлович // Вікіпедія - вільна енциклопедія. URL: https://uk.wikipedia.org/wiki/Ребро_Петро_Павлович.

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Луценко Тетяна Іванівна, завідувач бібліотекою Запорізького навчально-виховного комплексу № 42 Запорізької міської ради Запорізької області

Рекубрацький Анатолій Захарович

Відомий український поет, прозаїк, журналіст, член Спілки письменників України, лауреат премії М. Нагнибіди за книгу "Люди моєї пам'яті".(Анатолій Захарович Рекубрацький народився 21 листопада 1945 року с. Комиш-Зоря Куйбишевського району Запорізької області, помер - 7 жовтня 2011 року, м.Запоріжжя.)

Рекубрацький Анатолій Захарович // Вікіпедія - вільна енциклопедія. URL: https://tinyurl.com/yxc3mnz3

Матеріали до енциклопедії

Сторінка в енциклопедії

Виконавець Бєлікова Олена, завідувач бібліотеки ЗЗОШ І-ІІІ ступенів №32 Запорізької міської ради Запорізької області

Роман Микола Григорович

Рубінська Надія Петрівна

Поетеса (28 січня 1959, с. Білоріченка Луганської області) проживає в м. Енергодарі з 2001 р. Член ЛіТО "Резонанс" (м. Енергодар) з 2002 р., член ЛіТО "Горизонт" (м. Дніпрорудне) з 2006 р. Мова творів: українська, російська.

Посилання на джерело:

Миллер Л. "Поэту настоящему спасибо" (Б. Окуджава) / Любовь Миллер // Время и мы. - 2014. - 29 января. URL: https://drive.google.com/drive/folders/1DR6QIG1TAWmCArstppNjHxK2oBCwyVUP

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Немашкало Людмила,завідувачка бібліотеки ЗЗСО І-ІІІ ступенів №7 Енергодарської міської ради Запорізької області

Сажинська Ірина

Ірина Сажинська (нар. 9.08.1994) - запорізька поетка, ілюстратора, дизайнерка. Авторка двох збірок - "Приблизькість" (2016), "Голубина пошта" (2018). До першої книги сама намалювала ілюстрації. Вірші перекладено польською мовою.

Матеріали до енциклопедії

Виконавець: Лукіна Лариса Михайлівна, шкільний бібліотекар Дмитрівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Бердянської районної ради Запорізької обасті

Семеновський Віктор Максимович

Народився 09.03.1947 р. Член національної спілки журналістів України, екс-власкор газети "Запорізька правда" (пропрацював на цій посаді понад 20 років).

Матеріали до енциклопедії

Виконавці

Сергій Кеда, вчитель зарубіжної літератури

Тетяна Сизко, вчитель української мови та літератури

Сироватко Вікторія Євгенівна

Поетеса Вікторія Сироватко народилася 30 травня 1951 року у м.Запоріжжя. Друкувалася у газетах, журналах, збірниках, альманахах. Автор книг "Зустріч","Острів бажань","Віддам в хороші руки", член Союза письменників України та лауреат премії імені Нагнибіди. Представник Запорізького відділення Національного союзу письменників України. Її називають „поетесою однієї струни", бо основна тема її поезії - це стосунки між чоловіком і жінкою.

Матеріали до енциклопедії

Виконавець: Кабиш Світлана Віталіївна, завідувач бібліотеки Енергодарської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2

Сіренко Володимир Іванович

Сіренко Володимир Іванович - відомий український журналіст, письменник та дисидент. Автор поетичних збірок "Народження пісні" , "Батькове поле" , "Корінь мого роду" , "Все було" , "Велика зона злочинного режиму", "Регіт на палі" . Член Спілки письменників України, лауреат літературної премії "Благовіст", кавалер ордена "За заслуги". Сіренко Володимир Іванович // Вікіпедія - вільна енциклопедія. URL: https://cutt.ly/OiB2Df/Сіренко_Володимир_Іванович (дата звернення: 12.06.2019).

Матеріали до енциклопедії

Виконавець: Гузь Світлана Іванівна, бібліотекар Троїцької ЗОШ І-ІІІ ступенів Бердянського району Запорізькаої області

Сокіл Василь Іванович

Стадніченко Ольга Олександрівна

Стешенко Олександр Григорович

Стус Віктор Іванович

Віктор Іванович Стус - людина багатогранна і цікава.

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Луцька Валентина Павлівна, шкільний бібліотекар ОНЗ Новомиколаївська СЗОШ І-ІІІ ст.№1

Сугалова-Катрич Тетяна Іванівна

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Браїлко В.А., завідувач бібліотеки Миколаївської ЗОШ І-ІІІ ст. Берестівської ОТГ

Матеріали до енциклопедії

Виконавці

Сергій Кеда, вчитель зарубіжної літератури

Тетяна Сизко, вчитель української мови та літератури

Сухар Іван Потапович

Відомий український поет і пісняр (27 липня 1935, с. Омельник Оріхівського району Запорізької області - 26 лютого 1999, с. Омельник Оріхівського району Запорізької області).

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Круліковська Лілія Миколаївна, шкільний бібліотекар Запорізького навчально-виховного комплексу № 63 Запорізької міської ради Запорізької області

Сушко Костянтин Іванович

Терлецький Валентин Миколайович

Терле́цький Валентин Миколайович (народився 26 лютого 1975 р., м. Запоріжжя) - літературний критик, журналіст, письменник, поет, музикант.

Посилання на джерело: :

Терле́цький Валентин Миколайович [Електронний ресурс] // Вікіпедія : вільна енциклопедія. - Електрон. дані. - Режим доступу : https://cutt.ly/nePVyzV . - Дата останньої правки : 25.05.2018. - Дата перегляду : 12.11.2019.

Матеріали до енциклопедії

Виконавець: Мерцалова Оксана Олександрівна, бібліотекар ЗНВК № 64 м. Запоріжжя

Чабаненко Віктор Антонович

Віктор Антонович Чабаненко (12 вересня 1937, Єлизаветівка, Василівський район - 9 лютого 2014, Запоріжжя) - український мовознавець, лексикограф, фольклорист. Доктор філологічних наук (1984), професор (1987), заслужений діяч науки і техніки України, член Національної спілки письменників України.

Чабаненко Віктор Антонович // Вікіпедія - вільна енциклопедія. URL: https://cutt.ly/7ryvsk6

Матеріали до енциклопедії.

Виконавець Пироженко Світлана Василівна, бібліотекар КЗ "Чорноземненська ЗОШ І-ІІІ ст. Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області".

Черевков Віктор Дмитрович

Чубенко Володимир Аврамович

Шевельов Марк Петрович

Народився в 1940 році в місті Мелітополі Запорізької області. Закінчив факультет журналістики Київського державного університету ім. Т. Г. Шевченка.Поет, публіцист, краєзнавець, член Національної Спілки письменників Марк Шевельов дуже багато працює, вдосконалюється і знаходиться в постійному пошуку нових літературних форм.Марк Шевельов - лауреат Запорізької міської премії "Журналіст року", а також обласної літературної премії імені М. Андросова, переможець багатьох всесоюзних, а також і всеукраїнських літературних конкурсів. Збірник його пародій "Лелеки з Мекки" відзначений премією Міжнародного літературного конкурсу гумору і сатири в Філадельфії (США).Нині Марк Петрович живе в Німеччині.

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Волокітіна Ірина Миколаївна, бібліотекар Запорізької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 83 Запорізької міської ради Запорізької області

Шмига Віра Федорівна

Народилася у селищі міського типу Крижополь Вінницької області. У Запоріжжі живе з 1963 року. Зараз - бібліотекар. Обслуговує читачів читальної зали науково-технічної документації. І багато років - дружина та мати двох синів. А за покликанням, і коли любить муза - поет. Вірші пише давно. Друкувалася в обласній пресі, альманасі "Хортиця". Лауреат пісенно-поетичного фестивалю "Мамині джерела". Випустила збірки поезій: "На краю блакиті" (2003р.), " Час дикої черешні"(2004р.), "Спалахи льоту", "Малюнки на асфальті", а також збірки перекладів "Передчуття".

Матеріали до енциклопедії

Виконавець: Сарська Валентина Василівна, завідувач бібліотеки Бердянського ЗЗСО І-ІІІ ступенів №8 Бердянської міської ради Запорізької області

Шостак Олександр Олексійович

Юрик Пилип Сергійович

Яковенко Яна Володимирівна

Відома українська письменниця Яковенко Яна Володимирівна, народилася в місті Гуляйполі у 1976 році. Освіта вища, філологічна. Зараз проживає в місті Запоріжжі, працює в Центрі дитячого розвитку „Надія" народознавцем. Член Національної спілки письменників України. Голова запорізького осередку об'єднання молодих мам „Берегиня роду" при Руському Православному Колі. Духовний провідник Рідної Православної Віри.

Яна Володимирівна Яковенко // Берегиня Роду. URL: https://bereginya.svit.in.ua/contact.php (дата звернення 19.01.2020),

Яковенко Яна Володимирівна // Мистецька сторінка. URL: https://storinka-m.kiev.ua/user_page.php?u_id=3345 (дата звернення: 11.01.2020).

Матеріали до енциклопедії

Виконавець Беликова Елена, завідувач бібліотеки ЗЗОШ І-ІІІ ступенів №32 Запорізької міської ради Запорізької області

# data[].attributes.attachment_link.title
Обласний проект "Письменники Запорізького краю"

# data[].attributes.attachment_link.description
Крижко Людмила Володимирівна, методист методичного відділу КЗ "ЗОІППО" ЗОР; Шацька Наталія Михайлівна, кандидат педагогічних наук, доцент кафедри філософії та суспільно-гуманітарних дисциплін КЗ "ЗОІППО" ЗОР; Стадниченко Кіра Валентинівна, старший викладач кафедри інформатики та інформаційних технологій в освіті КЗ "ЗОІППО" ЗОР, консультант з інформаційних технологій.

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Стихи.Про - поэзия, стихи

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Светлана Скорик

# data[].attributes.attachment_link.title
Письменники Запорізького краю

# data[].attributes.attachment_link.description
Запорізькі письменникиОстання частина нарису. Першу і другу (щодо самого м. Запоріжжя) дивіться тут:Письменники Запоріжжя: історія Ч.1 « — Письменники Запоріжжя: сучасність. Ч.2 « — Письменники Запорізького краю Ч.3Частина 3: письменники з області:Мелітопольські письменники.Бердянські

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
прилучати до кращих надбань літератури рідного краю;

пробуджувати патріотичні почуття, виховувати національну свідомість.

I. Організація класу. Привітання учителя. Повторення правил роботи на уроці:

1.Слово учителя. Запорізький край багатий на видатних і талановитих людей. Всіх їх об'єднує велика любов до рідної землі, малої батьківщини. Дякуємо долі за наших талановитих земляків. Маємо знати їхні імена, шанувати їхні творчі здобутки, вчитися в них любові до рідної землі, берегти нашу Батьківщину для нащадків.

Сьогодні на уроці ми познайомимося з творчістю запорізької поетеси Яни Яковенко.

2.Слово поетесі Яні Яковенко для привітання.

I V . Сприйняття і засвоєння учнями навчального матеріалу.

Слово учителя. Сьогодні на уроці ми познайомились з творчістю нашої гості, поетеси Яни Яковенко. Зараз перевіримо, наскільки ви були уважними, як зрозуміли зміст уроку.

Слово учителя. Ми прослухали чимало поезій , написаних Яною Володимирівною.

Чи доцільно проводити уроки літератури рідного краю?

Довести свою думку: "Так" чи "Ні".

1. Написати відгук про зустріч з поетесою Яною Яковенко.

2. Зробити письмовий аналіз поезії (за власним вибором) авторки.

розвивати навички виразного читання, уміння розкривати та осмислювати основну думку легенд, переказувати зміст прочитаного;

формувати дух громадянина України, будити почуття любові та гордості до рідного краю.

Тут шрами віковічної руїни,

Мені здається, Хортице, що ти -

Завмерле серце рідної Вкраїни.

Димилися козацькі курені,

Змагались семеряги і жупани,

Лунали горді і сумні пісні.

I . Організація класу . Привітання. Психологічний настрій на плідну співпрацю.

Прочитайте епіграфи, записані на дошці. Як ви думаєте, про що і про кого ми будемо сьогодні говорити? Спробуйте визначити тему нашого уроку.

Отже, запишемо тему уроку.

Слово вчителя . Існують історичні місця, які вже багато років викликають у людини подив, страх, захоплення. Їх природня краса, неповторність примушують хвилюватися при зустрічі з ними.

Отже, Хортиця! Чаруюча Хортиця - перлина Запоріжжя! Як хороше почуваєш себе, ступивши на цю священну землю. Якщо прислухатись, то можна почути єдину пісню багатовікової історії славнозвісного острова і тисячі легенд і переказів, міфів і казок про давні події, що відбувалися тут.

2.Учнівська презентація "Прекрасний острів посеред могутнього Дніпра"

IV . Сприйняття і засвоєння нового матеріалу.

Слово вчителя . Нам з вами дуже пощастило народитися і жити на славній землі, у славному козацькому краї, де кожен камінець, пагорб, скеля, урвище зберігають пам'ять про героїчне минуле нашого народу.

Про подвиги славних лицарів-козаків не забув український народ і оспівав їх у переказах та легендах.

Хортиця, дивовижний острів, який пам'ятає найдавніші часи історії. Тут, на Хортиці, була колиска славного Війська Низового Запорізького, істинних синів України, готових будь-якої хвилини вирушити на захист рідної землі, постояти за честь і славу, волю і братство Запоріжжя.

Козаки - повне відображення свого народу, справжні патріоти своєї Батьківщини:

А хочете дізнатися, як ставали джурами?

Козак: - Беру тебе до себе джурою. Чи підеш до мене?

Козак: - Смерті не побоїшся?

Хлопець: - Не побоюсь, батьку.

Козак: - На лестощі не піддасися?

Хлопець: - Не піддамся, батьку.

Козак: - Вірю тобі, як рідному синові. Дивись же, вірно служи справі всього товариства. Видирай зерно сили Божої. Справжній козак той, у кого душа світла, серце чисте, хто любить людей і правду.

6.Група хлопців співає пісню.

Хай ця пісня святкова лунає.

Всі ми джури з козацького краю.

Запорожжя - священна державо,

Наша гордість і прадідів слава.

Всі, як є, співай завзято!

Січову ми закінчили школу,

Щоби стати в козацькеє коло,

Боронити свою Батьківщину

Від ворожих набігів руйнівних.

Образи козацьких ватажків

"Розповідь про славного Київського князя Святослава" (с.27-29)

"Збережемо ж рідну землю, як батьки й діди наші, які турбувалися про степи і трави свої і квіти охороняти вміли, які кров свою проливали за себе";

Розгадавши кросворд, ви взнаєте слово, яке часто звучало на сьогоднішньому уроці.

Кажуть, сучасне - це дорога з минулого в майбутнє. Це своєрідний місточок, що єднає береги людського життя.

- Намалювати ілюстрації до будь-якої прочитаної легенди чи переказу.

- Скласти власну легенду про Запоріжжя, Хортицю.

ознайомити учнів з прислів ` ями й приказками народів, які проживають у Запорізькій області;

розвивати усне мовлення, вміння розкривати зміст прочитаного; виховувати повагу і толерантність до різних народів.

Обладнання : карта Запорізької області, ілюстрації національного одягу різних народів, збірки прислів ` їв та приказок різних народів

Учитель. Ви впевнені, розумні, активні діти. Ви багато знаєте і вмієте, тож починаємо наш урок.

Мовленнєва вправа (кричалка):

II Актуалізація опорних знань учнів.

(Влучний образний вислів, який у стислій формі узагальнює, типізує різні явища життя; короткий образний вислів, у якому на висновок лише натякається)

- Хто їх вигадує? (мудрі, кмітливі люди)

- Чому твори народної творчості не мають авторів?

Слово учителя . Отже, ви знаєте, що прислів ` я та приказки передають мудрість і досвід багатьох поколінь, тому в них можна знайти відповіді на питання минулого, питання повсякдення, вони вчать, застерігають,підказують.

2.Гра "Знайко" (будова і художні особливості прислівїв і приказок)

- Я знаю, що прислів'я складаються з ... (переважно двох частин, які протиставляються).

- Я знаю, чим приказки відрізняється від прислів'їв ( приказки, як правило, складаються з однієї частини).

Я знаю, що прикрашають прислів'я, роблять їх виразнішими, яскравішими художні засоби (прикметники означення, протиставлення антоніми, порівняння, іронічні засоби)

Слово учителя. На території Запорізької області проживають більш ніж 130 національностей та народностей. У кожного народу є притаманні йому особливості, традиції, культура і мова. Все це відрізняє народності одна від одної, надає патріотичної гордості за свою національну приналежність.

2. Презентація "Багатонаціональне Запоріжжя"

Слово вчителя . Отже, Запорізький край - багатонаціональний. Але всіх людей об'єднує любов до Батьківщини, якою стала для них Запорізька область, шанобливе ставлення до батьків, розуміння, що таке доброта, милосердя, взаємодопомога, чесність, щирість.

I V Сприйняття і засвоєння нового навчального матеріалу.

За кожним малюнком - прислів'я або приказка, яку треба опрацювати за планом:

Слово учителя. Отже, у прислів'ях та приказках утілений досвід, ідеали, прагнення, риси характеру людей різних національностей. Це ніби духовний заповіт предків нащадкам: зробити життя людства щасливим, мудрим і справедливим. І хоча у різних народів свої звичаї та культурні традиції різняться, проте для усіх характерні любов та страждання, працьовитість і лінощі, мудрість і нерозумність. Саме тому у фольклорі різних народів зустрічається багато схожих сюжетів, які можна назвати мандрівними.

Запоріжжя - це Україна, Україна - це наша Батьківщина .

Учитель. Пропоную вам попрацювати в парах і виконати завдання:

Приклади відповідної тематики

За рідний край життя віддай.

Кожен край має свій звичай.

Де рідний край там і рай.

Рідна земля і в жмені мила.

Де не є добре, а вдома краще.

Орієнтовний сенкан до слова "Батьківщина":

- Що об'єднує українців, росіян, євреїв, азербайджанців та інші народи, які проживають на Запоріжжі?

Кодекс життя на Запоріжжі

Знаю Дізнався Хочу дізнатись

Інтерактивна вправа : "Незакінчене речення"

- На уроці мені сподобалося (робити, визначати)... ;

- Найцікавішою , найвлучнішою мені здається приказка (прислів'я)... ;

Слово учителя . Сьогодні ви були присутні на уроці мудрості народів, що живуть у Запорізькій області. Пам`ятаймо, що мудрість і краса - це два потужних крила прислів'їв і приказок усіх народів світу,а тому є найпоширенішими жанрами фольклору. Наш урок закінчився, але не завершується знайомство з народною творчістю нашого краю.

3. Скласти прислів'я про Батьківщину.

# data[].attributes.attachment_link.title
Конспекти уроків

# data[].attributes.attachment_link.description
прилучати до кращих надбань літератури рідного краю; пробуджувати патріотичні почуття, виховувати національну свідомість. I. Організація класу. Привітання учителя. Повторення правил роботи на уроці: 1.Слово учителя. Запорізький край багатий на видатних і талановитих людей. Всіх їх об'єднує велика любов до рідної землі, малої батьківщини. Дякуємо долі за наших талановитих земляків.