# data[].attributes.headline
Підготовка вчителів до медіаграмотності.

# data[].attributes.subject
Підготовка вчителів до медіаграмотності.

# data[].attributes.body
Прочитайте статтю, прокоментуйте її. Напишіть
власну думку.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
20-21 квітня відбулася шоста щорічна конференція з медіаосвіти та медіаграмотності, яку організовують міжнародна громадська організація Internews в Україні та Академія української преси (АУП). У ній взяли участь близько двохсот активістів медіаграмотності.

Захід складався із двох частин - першого дня в готелі Radisson Blue Поділ проходили пленарні дискусії за участі представників громадських організацій, що працюють у цій сфері, а також журналістів та представників державних органів. Учасники обговорювали проблеми і пріоритетні напрями розвитку медіаграмотності. Захід відкрила Надзвичайний і Повноважний Посол США в Україні Марі Йованович.

Другий день тривав в аудиторіях Інституту журналістики, за участі педагогів із різних міст України: цей блок був присвячений практичним, методичним і науковим питанням медіаосвіти. Працювало шість секцій, кожна з яких концентрувалася на певній сфері - початкова школа, середня школа, вища школа (підготовка педагогів), позакласне виховання, бібліотеки та наскрізні моделі медіаосвіти. У кожній із секцій у форматі майстер-класів, творчих лабораторій та виступів вчителі ділилися своїм досвідом.

За моїми (автора) спостереженнями, для новачків-вчителів у цій сфері або журналістів, які вперше взяли участь у подібному заході, було великим відкриттям, що в Україні розвивається багато ініціатив із медіаграмотності і вже виконана частина роботи у формальній освіті. Думаю, причина в тому, що у 2010-2014 роках медіаосвіта лишалась якоюсь тіньовою діяльністю й вузькою сферою для ентузіастів. Виклики війни й пропаганда поступово змінюють цей стан речей. Причому схожа ситуація і в Європі та Сполучених Штатах, де криза фейків змусила багатьох звернути увагу на критичне мислення.

Отже, основні висновки після двох днів конференцій такі:

1. Триває поступове впровадження медіаграмотності в освіту. Можна погодитись із Юрієм Кононенком, директором департаменту загальної середньої та дошкільної освіти Міносвіти, який зазначив під час заходу, що у сфері впровадження медіаграмотності Україна "точно не на початку шляху, а радше на його середині". Відбувається це різними шляхами. Ще з 2011 року частина шкіл бере участь у Всеукраїнському експерименті з медіаосвіти - там у рамках варіативної складової навчальної програми, зокрема у старших класах викладається предмет "Медіакультура" (детальніше про хід експерименту тут). У багатьох школах поза рамками експерименту медіаграмотність так чи інакше присутня у позакласній діяльності.

Із новацій цього року: медіаграмотність включено у стандарт початкової школи, за яким навчатимуться перші класи з нового навчального року. Головна відмінність нового стандарту - орієнтованість на здобуття учнями компетентностей, а не лише знань. Також із нового навчального року в десятих класах викладатиметься курс "Громадянська освіта", де одним із семи розділів є "Світ інформації та мас-медіа".

2. Важливий виклик - підготовка вчителів. Учасники говорили, що у спадок від радянської школи одержали таку підготовку вчителів, яка не включала критичне мислення. А якщо вчитель не володіє критичним мисленням, він не навчить цього дітей - на цьому раніше наголошувала і Лілія Гриневич. Ще потрібно враховувати, що медіа - дуже динамічне явище, і бути в курсі останніх тенденцій тут важче, ніж з іншими предметами. Серед громадських організацій тут ключову роль відіграє Академія української преси, яка з 2011 року готує вчителів через регулярні тренінги, видає посібники й підручники з медіаосвіти. На державному рівні цей напрям частково впроваджуються через інститути підвищення кваліфікації, однак не системно. Також немає рішення щодо того, чи має бути спеціальність на педагогічних факультетах "медіапедагог". "З погляду міністерства освіти і підготовлених педагогів, є безумовна згода, що впроваджувати медіаграмотність треба, - сказав Юрій Кононенко. - Інша справа - це півмільйона педагогів: ми розуміємо, що не всі з них готові. У початкову школу вже додано стандарт, далі буде для базової освіти, потім профільної - старшої школи. Нам важливо, щоби представники сфер, дружніх нам, - громадянське суспільство, журналісти, - теж працювали над оновленням цих документів. Бо далі вчителі будуть всі ці інструменти використовувати у практиці".

3. У середовищі освітян є одностайність, що критичне мислення й аналіз медіатекстів мають бути інтегровані в різні предмети (найчастіше - в гуманітарні дисципліни). Багато вчителів це вже роблять, а цього року розпочався проект "Вивчай та розрізняй (Learn to Discern)", під час якого будуть апробовані навчальні матеріали, що згодом інтегруються в наявні навчальні програми 50 загальноосвітніх шкіл. Однак немає одностайності щодо того, чи потрібен додатково до інтеграції обов'язковий окремий предмет. Одні вважають, що потрібен - у нинішній ситуації це прискорить процес розгортання медіаосвіти й підготовку вчителів. Інші дотримуються думки, що не потрібен, та апелюють до нового закону "Про освіту", згідно з яким школи мають більшу автономію і матимуть більше прав самі сформувати навчальний план. Загалом, із розмови з учителями зрозуміло, що бюрократизація освітньої сфери поки що залишається серйозною перешкодою і пошук годин на таку діяльність у деяких школах (та аргументування необхідності) - це ще той виклик.

4. Брак координації дій серед державних структур. Це традиційна проблема, про яку MediaSapiens писав уже не раз. Виступи представників різних відомств - у даному випадку Міносвіти, Міністерства інформаційної політики, Міністерства молоді та спорту, Нацради - яскраво ілюструють брак комунікації й чіткого розуміння, які конкретно дії і з якими аудиторіями чи ресурсами здійснюють колеги.

5. Активність громадянського сектору. Окрім уже згаданої АУП, у цьому напрямі працює й наша організація "Детектор медіа" (в першу чергу через сайт MediaSapiens, який є частиною порталу "Детектор медіа", а також спеціалізовані онлайн-ресурси, такі як "МедіаДрайвер" та "Новинна грамотність"), IREX (програма медіаграмотності для громадян 2015-2016 рр., нинішній проект "Вивчай та розрізняй"), Академія Deutsche Welle (тренінги для дорослих), StopFake через фактчекінгові проекти, ініціативи з елементами медіаграмотності впроваджує USAID PACT/ENGAGE, волонтерський культурно-освітній проект "Жовтий автобус" та інші.

Велика роль в Україні саме громадського сектору в розвитку медіаосвіти - це не унікальне явище. Так, згідно з дослідженням Європейської аудіовізуальної обсерваторії, за останні п'ять років у 28 країнах ЄС третина проектів медіаграмотності реалізовувалася саме громадськими організаціями. Безумовно, якщо говорити про Україну, то це дуже позитивна тенденція, проте вадою є те, що офлайновим заходам бракує тяглості й системності, розуміння, які саме аудиторії охоплюються проектами та, знову таки, комунікації одне з одним.

6. Необхідно розвивати елітарну медіаграмотність. Цю думку висловив у промові Євген Головаха, соціолог, заступник директора Інституту соціології НАНУ з наукових питань. Він зауважив, що процес підвищення медіаграмотності населення - через освітню систему - триватиме десятиліттями. Однак паралельно має відбуватися ще формування "елітарної медіаграмотності" - тиском на тих, хто приймає рішення, на "агентів впливу". Під елітою він має на увазі три групи: владу, ЗМІ та інтелектуальну спільноту.

7. Великі медіа не є носієм знання про медіаграмотність. Наскільки самі ЗМІ можуть бути каналами поширення критичного мислення - це цікаве питання було порушено на одній із секцій конференції. На запитання модераторки Катерини М'ясникової, виконавчої директорки НАМ, "чим мають бути медіа - суб'єктом чи об'єктом медіакультури", Тетяна Лебедєва, голова наглядової ради НСТУ, відповіла: "Я думаю, що обидва аспекти можуть бути поєднані. І в першу чергу це завдання суспільного мовника. Адже щоб поширювати медіаграмотність, треба бути чесним у своїй редакційній політиці". Наталя Лигачова, голова ГО "Детектор медіа", сказала: "У нас немає медіа, крім суспільного чи "Громадського", яке би на національному масштабі мало право вчити когось. Адже великі канали самі часто поширюють дезінформацію. Мені багато разів пропонували робити програми з медіаграмотності, але це було на таких телеканалах, на яких мені не хотілось цього робити". Водночас пані Лигачова підкреслила, що медіа могли би докластися до впровадження медіаграмотності в Україні. Тепер, на її думку, настав час для руху за професійні стандарти в медійній спільноті - на кшталт того, як колись був "Стоп цензурі!", і очолити його мають ті медіа, які самі дотримуються стандартів. Такий рух може включати й ідею медіапросвіти для широкої аудиторії. Олексій Мацука, голова правління ГО "Донецький інститут інформації", запропонував назву "Факт має значення".

8. Українські медіа не відповідають на запит молодої аудиторії. Хоча питання дитячого й молодіжного контенту - не центральне в медіаграмотності, але в розмові про взаємодію медіа й дитини це важливий аспект. На конференції взяла слово Любов Найдьонова, заступниця директора з наукової роботи Інституту соціальної та політичної психології НАПН України: "Чи усвідомлюють сьогодні медійники, зокрема телевізійники, що вони катастрофічно втрачають свої шанси? Якщо вони не будуть залучати і робити передачі для дітей та молоді, то в них через 20 чи через 10 років не буде глядачів взагалі. Медійники, якщо ви не знаєте, що є медіосвіта, це не значить, що її немає".

Ця теза перегукується з результатами конкурсу есе серед підлітків на тему медіаграмотності, який проводила ГО "Детектор медіа" із назвою "Це зовсім не ОК. У чому проблема українських медіа?". Із повними результатами й переможцями конкурсу можна ознайомитися тут. Досить несподівано головною проблемою підлітки називали саме брак цікавого контенту - ледь не в кожній другій зі 143 робіт фігурував меседж "немає чого дивитися".

Марі Йованович, Надзвичайний і Повноважний Посол США в Україні: "Сьогодні всі ми маємо розвинути у собі навик критичного сприйняття інформації. Завдання вчителів - не лише навчити дітей розрізняти фейкові новини: ви їх вчите ширшого вміння - робити судження. Критичне мислення важливе під час навчання, але воно ще важливіше, коли молодь вже йде в реальний світ і приймає рішення. "Докопуватися" до фактів, зважувати й аналізувати альтернативи - це фундаментальні речі, яких ви, вчителі, навчаєте студентів. Ви розвиваєте покоління нових громадян, які задаються питаннями і не приймають на віру першу випадкову відповідь. Я переконана, що розвиток критичного мислення допоможе розвинути сильніші особистості, сильніші спільноту, сильнішу Україну".

Марджорі Роуз, віце-президент з розвитку програм Internews (США): "Пропаганда була створена, щоб загальмувати розвиток України у західному напрямі. Наразі немає єдиного рішення, як протидіяти кризі фейків - тут та у світі. Але ми знаємо, що навчання людей того, як бути відповідальними та поінформованими споживачами, може зменшити негативний вплив дезінформації".

Павло Хобзей, заступник Міністра освіти і науки України: "Цінності і ставлення формуються не лише батьками та вчителями, їх також формує інтернет і телебачення - а це часто агресивний простір. Тож треба скеровувати учнів, громадян, аби вони розрізняли правду та неправду. В нашій освіті не було цієї традиції. Раніше основне завдання освіти було - давати правильні відповіді, тепер же - ставити запитання. Є прийнятий стандарт Нової української школи, і тепер важливе питання, як працювати з учителями, щоб лінія стандарту по медіаграмотності уже входила в навчальний план".

Повний текст статті тут - автор Марина Дорош (ГО "Детектор Медіа")
Фото Олексія Чумаченка та АУП

# data[].attributes.attachment_link.title
Як розвивається медіаграмотність в Україні: вісім висновків зі щорічної конференції

# data[].attributes.attachment_link.description
20-21 квітня відбулася шоста щорічна конференція з медіаосвіти та медіаграмотності, яку організовують міжнародна громадська організація Internews в Україні та Академія української преси (АУП). У ній взяли участь близько двохсот активістів медіаграмотності. Захід складався із двох частин - першого дня в готелі Radisson Blue Поділ проходили пленарні дискусії за участі представників громадських організацій, що працюють у цій сфері, а також журналістів та представників державних органів.

# data[].attributes.headline
Дайте відповідь на питання.

# data[].attributes.subject
Дайте відповідь на питання.

# data[].attributes.body
"На якому рівні здійснюється інклюзивне навчання у вашому закладі?"