# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Центральноукраїнський державний педагогічний університет імені Володимира Винниченка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Нещодавно поспілкувалися з відомим Заслуженим журналістом України, письменником, громадським діячем та координатором багатьох проектів, доцентом кафедри видавничої справи та редагування Кіровоградського державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка.- Василем Васильовичем Бондарем.
Автор книжок оповідань "Одвідини", "Смарагдові китиці у воді"; автор-упорядник книг спогадів "Голоси із 33-го", "Ми, переможені Чорнобилем", "Сповіді з-за ґрат", "OST - тавро неволі", упорядник антологій, збірок. Лауреат літературних премій імені Є. Маланюка, ім. Д. Нитченка, ім. М. Стельмаха (2009).

У інтерв ю, дізнаємося життєвий шлях журналіста, який має свої погляди та орієнтири, сформовані попередніми десятиліттями. Поговоримо про сім ю, власні думки та професію життя.

На сьогоднішній день, професія журналіста, здається цікавою та популярною. "Журналістом може стати кожен" - каже, багато сучасних майстрів слова. Але не у кожного є ця жилка таланту та харизматичності для цієї професії.
- Ви вступали до журналістського факультету Київського державного університету ім. Т. Шевченка. Як ви зрозуміли, що вам потрібно стати журналістом і пов'язати своє життя із журналістикою?
- Для мене особисто це було так: я почув десь в сьомому класі слово "журналіст", і воно мені тоді таким красивим здавалося. Я ще й не знав, що воно таке, але мені стало цікаво: може, і я буду вступати на журналіста. Поки я дійшов до 10 класу, я почав писати якісь замітки, вірші в районну газету. Після десятого класу я поїхав сам у Київ, повіз документи. Це був другий раз взагалі, коли я в Києві був. Колись нас возили туди на екскурсію в сьомому класі, хоча моє село в Київській області знаходиться найдальше від Києва. Батьки в мене прості селяни. Мати все життя в ланці пропрацювала, а батько був неписьменним: не вмів ні читати, ні писати. Прожив вісімдесят п'ять років, ось таке життя мав. Така була доля людини у двадцятому столітті. Батьки не мали змоги відвести мене до Києва, як міг відвезти свого сина тодішній голова сільської ради. Ось у таких обставинах народжувався мій прихід у журналістику. Я приїхав у Київ сам, завіз документи; мав лише кілька адрес, у кого можна зупинитися, бо треба ж десь було жити. Я нікого в Києві не знав. За тими адресами я не застав нікого, прийшов до університету. Ніч уже підходить, а мені нема куди дітися. Знайшлася жіночка одна, яка ходила і "підбирала" студентів, які опинилися в такій ситуації.

Тож я приїхав складати вступні іспити. Але не вступив з першого разу. У школі навчався добре, мав усього-на-всього чотири четвірки в атестаті. Проте найголовніший екзамен із журналістики написав на трійку. Але, побачивши результати наступного дня, я подумав, що нічого втрачати і можна спробувати, як це: складати інші екзамени, усні. Усі три екзамени склав на п'ятірки. На останньому екзамені мені сказали, що все одно я навчатися в цьому університеті буду з наступної спроби. Додому я поїхав як на крилах. Тішило те, що я можу вступити, я чогось вартий.

До першого вересня мої однокласники, які вступали до народного господарства тощо поотримували виклики, а мені не було нічого. Я зібрався і поїхав у Київ, щоб пересвідчитись точно, чи там не помилилися, я ж склав інші три екзамени на п'ятірки. Але конкурси тоді були великими: і по десять, і по п'ятнадцять осіб на місце. Я думав, що, набравши вісімнадцять балів із двадцяти, маю шанс вступити. Приїхав, не знайшов себе у списку. Потім чотири роки прослужив на Балтійському флоті, в крейсерах.

Практичною журналістикою займався років десять після закінчення факультету, приїхавши за призначенням до Кіровограда. Десять років у "Молодіжній газеті", а потім ще якийсь час працював у "Вечірній" газеті". А далі працював то у видавництві, то у Спілці письменників. До журналістики я цікавий і до сьогоднішнього дня. Люблю писати про людей мистецтва.

Журналістика постійно присутня у моєму житті. Дружина моя журналістка теж, вона закінчила той самий факультет журналістики, але уже трохи пізніше.
- А чи вважаєте ви, що за вашої журналістської діяльності, коли ви тільки починали діяльність журналіста, був саме такий матеріал, який зробив вас популярним?
- Я все життя прагнув бути чесним із собою, цікавим для читача, висловлювати цікаві думки, зацікавити своїм матеріалом, своєю розповіддю. Хоча, коли працюєш у редакції на потоці, то це неможливо - бути в усіх матеріалах таким. Бувають такі завдання, що ти мусиш його зробити, віддати, але воно тебе самого б не зацікавило. Це є чорнова робота, яка є і в кожній справі. От коли людина вільна, і вона сама вибирає для себе, що писати, тоді помилок в неї менше. А коли вона працює у колективі і їй дають завдання, то вона не може відмовитись чи не виконати. Вона йде, його виконує як-небудь і ставить на цьому крапку, бо їй самій це не подобається.
- Ви вважаєте себе амбітним журналістом?
- Без амбітності не можна. Взагалі не можна у цій професії. Взагалі у житті у всьому треба бути амбітним. Без цього не можна, але і разом з тим це виховується в житті, і чим більше ти хочеш утверджуватися у цьому, хочеш довести самому собі, що ти можеш, тим більше у тебе виходить.
- Як ви зрозуміли, що прийшов час написати перший художній твір? Що це був за твір і чому саме на таку тему? Якою була ваша перша книжка?
- Якщо виданою, то саме "Голоси із 33-го". Це не є власне мої тексти, вони редаговані мною, але записані мною. Це був 1993-й рік, а наступного року вийшла перша книга художньої прози, яку я почав писати ще у студентські роки. Окремі твори були надруковані ще у районній газеті Київської області. Деякі публікації були у "Літературній Україні". Двічі виходили агітаційні, рекламні.
- А чи ніколи у вас не бувало творчих криз? І якщо вони були, то хто чи що вам допомагало впоратися з цим?
- Криза - це поняття таке, яке повинне десь бути. Відчуття кризи повинне бути у того, хто працює і пише. Ви маєте це передбачати і повинні завжди боятися. Я, скажімо, кожного разу останніх десять років їду в липні на весь місяць у рідне село у Київській області і пишу. Я живу без світла, без нічого. Я живу у своєму дитинстві серед тих людей, яких я пам'ятаю, серед тих спогадів. Маючи комп'ютер з собою, я пишу там прозу. Її я не пишу ні в який більше день, крім цих. У Кіровограді читаю багато книг, а там я не знаю, що таке інтернет. Я не слухаю радіо, не дивлюсь телебачення, не читаю газет. Я бачу людей, бачу річку свою, ліс; у мене є велосипед, я гасаю на ньому по сусідніх селах. І пишу.

Кожного разу я їду туди з відчуттям кризи. А раптом у мене цього року нічого не вийде? І, їдучи туди, думаю, з якою я радістю буду повертатися, тому що те, що я задумав, я зроблю. І це поки що вдається мені. Я пишу не так багато, останніми роками - повісті. Тепер із семи повістей хочу видати окрему книжку під назвою "Повісті". Це художня проза. Тому оця боязнь, що криза може статися, повинна бути. Вона підганяє, мобілізує, "збирає".
- Як ви оцінюєте свободу журналістського слова на даний момент?
- Я вважаю, що у нас все класно із цим. Журналістика - це остання інстанція, яка існує у справедливості для того, щоб виявити і показати суть речей. Вона мобілізовує суспільство, показати суть речей. Це інститут, без якого неможливо собі уявити нормальне життя держави. Так, іноді трапляються випадки та незрозумілі ситуації, як із Савіком Шустером, але журналістика така!

Все залежить від того, який журналіст, чого хоче журналісти: чи їсти хліб з маслом чи сидіти сам у горах та писати, комусь достатньо, комусь ні!
Василь Бондар вважає, що з кожним твором книги тривають невеселі „одвідини" читачем сучасного села, де разом із старим побутом руйнуються, а часом і безслідно зникають великі цінності, насамперед - у людських взаєминах. Та письменник вірить, що добро, мудрість, здорове начало все ж переможуть і в духовному житті, і в побуті його героїв.
Своїм учителем у літературі, головним наставником і порадником В. В. Бондар вважає Миколу Івановича Кравчука - видатного новеліста, лауреата премії ім.. Ю, Яновського та Григорія Косинки.
Інформацію надано медіа групою "Університетський меридіан"

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
педуніверситет

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
педуниверситет

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
пед університет

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
педагогічний університет

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
педагогический университет

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
навчання в кропивницькому

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
вища освіта в україні

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
університети україни

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
спеціальність

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
організаційна структура

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
міжнародні зв'язки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
науковий відділ

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
приймальна комісія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
студентське життя

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Бондар: "У житті треба бути амбітним у всьому, тим паче у журналістиці"! (несподівані відвертості)

# data[].attributes.attachment_link.description
Нещодавно поспілкувалися з відомим Заслуженим журналістом України, письменником, громадським діячем та координатором багатьох проектів, доцентом кафедри видавничої справи та редагування Кіровоградського державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка.- Василем Васильовичем Бондарем. Автор книжок оповідань "Одвідини", "Смарагдові китиці у воді"; автор-упорядник книг спогадів "Голоси із 33-го", "Ми, переможені Чорнобилем", "Сповіді з-за ґрат", "OST - тавро неволі", упорядник антологій, збірок.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
27.07.06, 17:45

"СМАРАГДОВІ КИТИЦІ У... "СВЯТІЙ ВОДІ". Василь Бондар (дружні штрихи до портрета ювіляра)

Володимир Могилюкt , vechirka.uafor.net
16.01.2004, 10:21
"Автобус далекого слідування доставив мене в місто, що мало стати рідним на багато років, під вечір, при заході сонця. Діти в мене тоді ще не кричали, я був вільний козак Буго-Гардівської паланки, тому ще в автобусі поміж читанням з вікна закличних червоних гасел у селах і містах та обережним залицянням до особи жіночої статі, невизначеного сімейного статусу, твердо обмірковував: подамся не в гуртожиток, а до Вітяри. Це мій товариш університетський..." — саме так описує Василь Бондар один зі своїх перших приїздів до Кіровограда в оповіданні "Чамайдан", хоча й не виключено, що основу опису склали ті — його найперші враження, коли він, будучи ще молодим спеціалістом-випускником найпрестижнішого вітчизняного вузу — Київського держуніверситету, де навчався на журфаці, звідки випурхнула не одна зграя наших відомих письменників, котрим нині випало визначати тло нашої літератури та журналістики...

А родом він із Теліжинців (Київщина), саме тих Теліжинців, які освятив своїм народженням та подальшою творчістю незрівнянний Іван Драч. Звідти, з теліжинського подільського Надросся, по закінченні десятирічки, його призвали на Балтійський флот, аби запізнав солоно-прохолодних матроських буднів... Це вже потім був згаданий журфак та наше місто...

Кіровограду судилося стати його рідною домівкою; тут він зустрів свою світлу (щиру та вольову) Музу-Світлану; це місто рідне для обох достойних його нащадків — Устима та Христини. З часом йому визначено самою долею стати в цьому місті однією з найпомітніших постатей...

Працював у редакціях "Молодого комунара" та "Вечірньої газети", саме у "ВГ" у 1993-му видано дебютну збірку тріумвірату друзів-однодумців (Бондар-Вакулич-Селецький) під культовою назвою "Свята вода" з трьома його оповіданнями, одне з них і дало назву тій збірці. Пам'ятаю, з якою насолодою та цікавістю я, тоді ще лише читач, вбирав у себе чи не кожне слово двох абсолютно різних за стилем та світосприйняттям поетів та самобутнього прозаїка Василя Бондаря, котрий уже незабаром дебютував самостійною збіркою "Одвідини" ("Степ", 1994) з напутньою передмовою його земляка, відомого українського прозаїка Миколи Кравчука, котрий зазначає: "У всіх своїх оповіданнях В.Бондар особливо вирізняється серед молодшого покоління прозаїків тонким чуттям народної мови, доречним її використанням у діалогах, а ще — умінням художньо "обіграти" малопримітну деталь, унести в дію пейзажні елементи. Письмо його далеке від претензійно-елітарного модерну, але звично-реалістичне, художньо-зриме й зрозуміле — потрібне широкому загалу читачів..."

І вже наступна книга оповідань "Смарагдові китиці у воді" (2001 р.) засвідчила його беззаперечне прозове лідерство у регіоні, визнавши гідним продовжувачем та хранителем кращих національних літтрадицій. Недаремно саме за цю збірку Василя відзначено першою (за ліком) обласною літературною премією імені Євгена Маланюка...

Писати про нього, не зафіксувавши факту його чіткої життєвої позиції (йому доводиться нині гуртувати національно-свідому частину населення краю) та не згадавши про його редакційно-упорядницьку діяльність, не можна. Завдяки цьому з'явилася ціла серія книжок-спогадів жителів Кіровоградщини, яким довелося пережити найскладніші часи в українській історії: "Голоси з 33-го" (1993), "Ми, переможені Чорнобилем" (1996), "Сповіді з-за ґрат" (1997), "Ost — тавро неволі" (2000). Перші три книги цієї серії удостоєно першої премії обласного краєзнавчого конкурсу імені Ястребова. Він і сьогодні, не шкодуючи часу, не покладає рук, копирсаючись у різноманітних архівах, оскільки звалив на себе титанічну роботу з упорядкування видання "Реабілітовані історією. Кіровоградська область". А ще ж поточна редакційна робота, бо в цій якості причетний до виходу чи не кожного більш-менш помітного кіровоградського видання, з-поміж яких є як колективні збірки (антології, альманахи), так і персональні книжки переважної більшості не лише членів НСПУ, але й багатьох потенційних членів організації у виданнях за результатами обласних молодіжних конкурсів "Гранослов" та імені В.Гончаренка. Він очолює редакційну раду часопису обласної організації Національної Спілки письменників "Вежа", буквально реанімувавши його. Саме за Василевого редагування часопис "Вежа" поліпшився змістовно, поліграфічно, а найголовніше — з'являється регулярно (щопівроку), минулоріч його навіть внесено до передплатного каталогу, завдяки чому набув багато нових прихильників по всій Україні...

А взагалі — він із когорти справжніх вітчизняних інтелігентів. Це поняття вже давно перестало визначатися лише однією освітою, хай і найпрестижнішою. Чемний у побуті, глибокоморальний у вчинках, толерантний до всілякого пошибу опонентів, залишається вірний власним переконанням. І це в той час, коли відкрито широчезні можливості для таких професіоналів, як він, з обслуговування тих чи інших дрібнополітичних інтересів...

Ось такий він — наш голова обласної організації Національної Спілки письменників Василь Васильович Бондар, котрому цьогоріч (на Василя!) виповнився полудневий ювілей. На честь 50-річчя від імені спілчанських побратимів по перу, хотілося б, обсипавши його різдвяним житом-пшеницею, проспівавши "Многія літа", обов'язково побажати наснаги, сімейних та житейських гараздів, творчих удач...

Архів "ВГ-Мистецтво"

Земляки. Журавленко, брат Журавленка - 2
12.07.06, 15:38 Земляки. Журавленко, брат Журавленка
12.09.05, 15:58 Осінь мистецька
12.09.05, 15:55 Всеукраїнський конкурс дитячого малюнка "Моє рідне місто"
12.08.05, 12:08 До 150-річчя Володимира Ястребова. Чужий по крові, та рідний за духом
27.05.05, 13:46 Свято українства
02.04.05, 16:09 Книги. Минуле і сучасне лісівників Кіровоградщини
11.03.05, 15:23 Театр. Прем'єри. Коли леді стає прекрасною?
03.02.05, 13:28 Виставки. Художники — музеєві
24.01.05, 15:17 Література. "Степові" місця немає?
24.01.05, 15:13 Література. "Зимова флейта" "Серед українців"
20.01.05, 17:30 На здобуття літературної премії імені Є.Маланюка. "Той у грудях замість серця..."
10.11.04, 15:39 Поетичні збірки. "В житті я дров чимало наламав..."
09.11.04, 13:16 Театр. Вперше на сцені корифеїв
09.11.04, 13:11 9 листопада — День української писемності і мови. Українською читають усе більше
12.10.04, 12:50 Репліка з приводу однієї виставки
30.08.04, 15:37 Наші земляки. "Ззвідси почалось моє знайомство зі світом..."
03.08.04, 15:04 Театр. На сцені — грати, а в житті бути самим собою
05.07.04, 16:01 Рік Польщі в Україні. Українці та поляки ХХІ століття — добрі сусіди
02.07.04, 15:54 Нове видання. Відгомін минулих літ
04.06.04, 14:02 Пам'яті Валерія Дейнекіна присвячується. Вершини й низини "Резонансу"
20.05.04, 16:52 Із роздумів над книжкою. Про добре слово і добру згадку (До 65-річного ювілею Кіровоградської області)
19.05.04, 21:31 Нарешті вийшла книга кіровоградського Сосюри
29.04.04, 13:37 Фотовиставка. Туга за втраченим містом. Новогеоргіївськ
16.04.04, 13:14 Народні танці. Ансамбль "Ятрань" став комунальною власністю
26.03.04, 13:39 Театр. 27 березня — Міжнародний день театру. На кіровоградській сцені з'являються майбутні зірки
25.03.04, 13:35 Виставки. Майстри натюрморту
18.03.04, 15:26 Виставки. Вшанували людину...
10.03.04, 10:34 З яким архітектурним обличчям Кіровоград зустрічатиме свій ювілей?
09.03.04, 16:49 Віктор Погрібний: "Тарас Шевченко у моєму житті". Наші діти надто багато знають Шевченка?
05.03.04, 14:43 Кіровоградська "Просвіта": прагнення нової якості
05.03.04, 14:30 Даблоїди про антропоїдів
05.03.04, 11:03 В 2004 году доля украинских книг станет еще меньшей?
03.03.04, 13:35 Театр. Історія кіровоградської Терпсихори — на задвірках. Борис Кукуленко
25.02.04, 10:27 У Вінниці відкрито пересувну виставку живопису "Шляхами Тараса"
17.02.04, 16:35 Море стало його поезією, оспіваною у прозі. Григорій Карєв
17.02.04, 14:25 Театр корифеїв у небезпеці
06.02.04, 04:08 Вручено премію імені Євгена Маланюка
26.01.04, 12:11 Премія Євгена Маланюка: названо цьогорічних лауреатів
16.01.04, 10:21 "Смарагдові китиці у... "святій воді". Василь Бондар (дружні штрихи до портрета ювіляра)
23.12.03, 16:10 Театр. Михайло Ілляшенко: "Мистецтво має загострювати відчуття правди"
09.12.03, 09:19 Вшанували відомого художника-земляка (О.Осмьоркін)
05.12.03, 13:42 Виставки. Прийди — подивися — здивуйся. Марія Церна
20.11.03, 15:16 Виставки. Земля єдина
19.11.03, 13:38 "Чим більше розумів взаємодіють, об'єднавшись, тим більші можливості нації"
14.11.03, 16:39 Книги. "Боже, зроби зі мною, що хочеш..."
14.11.03, 16:33 Театр. Хотіли екстриму — потрапили у страшну дійсність
14.11.03, 15:01 Щоб слово стало живим
14.11.03, 13:19 Наступний рік не буде роком культури на Кіровоградщині
30.10.03, 20:10 Театр. Кропивничани оновлюють репертуар
28.10.03, 16:11 Театр. У Полтаві — кіровоградський "Ревізор"
09.10.03, 23:29 Виставки. Частинка літнього Криму в осінньому Кіровограді
02.10.03, 21:44 59-й концертний сезон. На кіровоградців чекатимуть Лідія Забіляста, Вєрка Сердючка, Валерій Меладзе, Національний хор імені Г.Верьовки, Уездный город, Олександр Розенбаум, Клара Новикова...
02.10.03, 20:29 Незабаром на Кіровоградщині стартує тиждень національних культур
09.09.03, 14:09 Катя переконала екзаменаційну комісію: вона — талант
09.09.03, 12:38 Бібліотеки. "Подаруй книгу! Підтримай бібліотеку!"
04.09.03, 20:11 Народні танці. Колекцію призів "Проліску" прикрасив і "Срібний дельфін"
27.09.03, 22:01 Виставки. Україні присвячується...
26.08.03, 14:27 Кіровоградські бібліотеки виживають за рахунок платних послуг
19.08.03, 17:19 Книги. "Время Черной Луны". Очередной роман кировоградского писателя А.Корепанова
14.08.03, 19:37 "Зоряни" стали академічним колективом
12.08.03, 20:31 Скарби, які ми вже загубили, але ще можемо знайти
09.08.03, 02:07 Поезія. Антоніна Корінь. "Поезіє, з тобою і загину...".
07.07.03, 19:19 Матіола пахне для всіх однаково, або Любити красиве
07.07.03, 04:32 Кіровоградська хроніка червня
05.07.03, 20:14 Вийшов друком 13-ий номер кіровоградського літературного часопису "Вежа"
23.06.03, 14:20 Олександр Назаренко. Українські зорі над євразійським хутором...
18.06.03, 13:38 Виставки. Є номінанти на премію імені Якова Паученка...
18.06.03, 10:26 "Експеримент" починає і виграє?
15.06.03, 08:16 Кіно. Директор "Зоряного" — член спілки кінематографістів
10.06.03, 14:00 Театр. За завісою театрального сезону. У непростій ситуації зустрічають літо кропивничани
09.06.03, 12:15 Виставки. Партнерство громад: Світловодськ — Спрінгфілд
06.06.03, 00:01 6 червня — День охорони навколишнього середовища. "Юкка" пізнає світ
21.05.03, 02:32 Кіровоградські музеї: як відзначали професійне свято
20.05.03, 01:12 Театр. Прем'єра. Реквієм по коханню
19.05.03, 12:26 До 90-річчя першої художньої виставки в Єлисаветграді. Вони були першими
15.05.03, 23:16 Премія імені Володимира Ястребова. Лауреатів побільшало
15.05.03, 12:45 Всеукраїнський конкурс народного танцю "Толока". Перемогла кіровоградська "Росинка"
06.05.03, 11:03 Театр. Маркес у Кіровограді
25.04.03, 16:03 Раїса Близнець: "Великі водяні лілії здавалися мені зорями..."
25.04.03, 09:59 Під прапором надії. Фестиваль дитячої творчості
24.04.03, 07:19 Мемуари земляка. Наум Добрін
23.04.03, 16:32 Галерея — як оранжерея. Леонід Бондар
22.04.03, 03:18 І вальс, і гопак...
18.04.03, 15:31 "Тенсінг — це спосіб життя!"
15.04.03, 11:40 Бібліотеки. „Гербарій почуттів і пристрастей"
04.04.03, 13:52 Музеї. Пам'ять про земляка
27.03.03, 18:14 27 березня — Міжнародний День театру. "Що може бути сучасніше, ніж "Ревізор"?
27.03.03, 11:09 У кожній дитині — талант
23.03.03, 12:51 23 березня — всесвітній день працівників культури та аматорів народного мистецтва. Від серця і весни
19.03.03, 15:41 2003 рік на Кіровоградщині — Рік Василя Сухомлинського
18.03.03, 17:07 Театр. Перерваний політ. Я пам'ятатиму вас, Валерію... Спомин про Валерія Дейнекіна
11.03.03, 16:53 Виставки, конкурси, вернісажі. Україна: погляд американця
11.03.03, 14:21 Вершини і низини професора Григорія Клочека. До 60-річчя від дня народження
10.03.03, 22:24 Кіно. "Енергіє", не скидай обертів!
09.03.03, 08:19 Може, й не приходять до нас генії такого масштабу, бо ми не готові бути поруч із ними?..
01.03.03, 10:13 Театр. Пам'яті режисера
26.02.03, 15:28 Особистість і час: взаємооприявлення
25.02.03, 13:13 Музей виховує патріотів
24.02.03, 15:39 Живопис. У Кіровограді відреставровано найкращого "Юродивого" ХІХ століття
14.02.03, 16:23 Виставки. Відбулася презентація виставки "Відроджені шедеври"
11.02.03, 12:38 Січень був щедрим на ювілеї
11.02.03, 12:37 Поезія. Коли у нації є такі поети...
06.02.03, 22:09 Театр. До нас їде "Ревізор"...
03.02.03, 16:36 Книги. Новая книга кировоградского писателя-фантаста Алексея Корепанова
30.01.03, 10:57 Театр. Пішов із життя заслужений артист України Валерій Дейнекін
28.01.03, 13:16 А ми захоплюємося Афінами... Хоч перші міста-гіганти були на берегах Синюхи
28.01.03, 12:47 В Арабских Эмиратах открылась выставка жемчуга Персидского залива
20.01.03, 06:48 Музеї. Перші десять років уже позаду...
03.01.03, 21:22 Поезія. "Сонечка" Анатолія Черниша
27.12.02, 16:33 Книговидавництво. Дорога до храму
26.12.02, 23:12 Кіровоградщина. Відбулась зустріч із керівниками відділень національних творчих спілок України та діячами культури і мистецтва
20.12.02, 16:23 Театр. Дві комедії в один і той же день
19.12.02, 14:42 Фотовиставки. Спіймати час? Підвладно чародіям об'єктива...
10.12.02, 11:08 Рік культури може стати останнім для галузі
03.12.02, 12:43 Живопис 3 грудня - День інвалідів. Дати надію
29.11.02, 16:22 Польська делегація у Кіровограді у рамках відзначення 120-ї річниці від дня народження Кароля Шимановського
29.11.02, 06:52 Виставка Бориса Вінтенка. Світло його душі допоможе нам протистояти злу
27.11.02, 14:13 Бібліотеки. Світло і тінь на бібліотечній вулиці
22.11.02, 12:56 Кіно. Проект "Російське кіно: прем'єра в Києві"
19.11.02, 13:07 Театр. Є привід причепуритись і можливість відпочити
13.11.02, 22:14 Національні товариства. "Полонією" тепер керує Полячок
12.11.02, 18:16 Книжкова карта Кіровограда. Скільки не їж, а читати все одно хочеться
29.10.02, 08:14 Театр. „Наталка-полтавка" хвилює знову
23.10.02, 10:42 Купили театр-довгобуд
22.10.02, 13:28 До 120-річчя українського театру. Театр - це одне з найдавніших знарядь будівництва країни... Частина 2
22.10.02, 13:26 Поповнюючи музей, ми збагачуємо майбутнє
20.10.02, 18:03 Книжкова полиця. Олександрійський внесок в історію українського театру
17.10.02, 08:02 Виставки. Художні шедеври на марках
16.10.02, 14:32 До 120-річчя українського театру. Театр - це одне з найдавніших знарядь будівництва країни... Частина 1
06.10.02, 05:12 Бібліотеки. Відтепер послуги бібліотеки ім.Д.Чижевського стали доступними
20.09.02, 18:24 Театр. "Вересневі самоцвіти" у кіровоградському театрі ім.М.Кропивницького
20.09.02, 18:14 100-річчя Юрія Яновського відзначили тільки У Кіровограді
20.09.02, 00:38 Першими виступили „Зоряни"
19.09.02, 23:19 Ювілеї. Присвячено Миколі Смоленчуку
18.09.02, 15:57 Дизайн. Поєднавши ремесло з уявою
17.09.02, 15:58 Живопис. Твори земляка побачать у Ватикані
17.09.02, 15:49 Кіно. Що переможе: кіно чи „відик"? Чи залишатися „Зоряному" самотньою зіркою на чумацькому шляху обласного кінопрокату?
09.09.02, 14:57 Народні танці. Браво, бравісімо, „Пролісок"!
27.08.02, 10:51 Леонід Куценко: "Залізний імператор строф" залишається terra incognitа для україни"
26.08.02, 18:02 До 100-річчя від дня народження Юрія Яновського. Співці степового краю
26.08.02, 17:56 Виставки. Новопразькі самоцвіти
25.08.02, 20:02 Кіровоградський художній музею поповнився 800 картинами В.Федорова
25.08.02, 20:01 Актори театру працюють для сільського глядача
23.08.02, 11:46 Скульптура. До дня Незалежності України. Постане козак над синюхою
27.07.02, 08:36 Мистецтво. 75!
19.07.02, 16:18 Ліричний репортаж. Перлина, без якої життя - сірятина
19.07.02, 10:12 В индийском штате Карнатака завершилась судебная тяжба в отношении усадьбы русского художника Святослава Рериха
12.07.02, 13:55 Поетична пам'ять. Коли плачуть поети
05.07.02, 12:55 Кіровоградський бюджет культури. Має бути відповідь
05.07.02, 08:59 Музеї. Картини потребують допомоги
27.06.02, 14:25 Родина Тарковських. Лицарі Єлисаветградської землі, або Скалки дзеркала
25.06.02, 13:58 Місту - 250. Подарунок на іменини
23.06.02, 23:02 Свято національних культур
21.06.02, 16:31 Дні тарковських у Кіровограді
21.06.02, 10:19 Тиждень національних культур. Спочатку говоримо про мистецтво..."
07.06.02, 21:32 Тут поет прописаний навічно
01.06.02, 12:41 Мистецтво. І знову "Колесо"
31.05.02, 12:14 Театр. Миколаївці на сцені корифеїв марили про українську комічну оперу
28.05.02, 12:59 Українська книга потрібна в кожному селі
27.05.02, 15:57 Відновити унікальність Кіровограда на порозі його 250-річного ювілею. Архітектори звертаються до влади. чи буде їх почуто?
24.05.02, 14:11 Літпроцес. Письменник - це відповідальність
23.05.02, 23:46 Музеї. Варшавський Гість
23.05.02, 23:21 Театр. Светлана Хоркина скоро дебютирует в спектакле "Венус"
21.05.02, 14:09 Звернення Кіровоградської обласної організації Національної Спілки архітекторів України
21.05.02, 14:08 Перетворення українців на споживачів телевізійних "мильних опер" не відбувається
20.05.02, 12:46 Театр. Мартин Боруля - новий... українець?
17.05.02, 10:28 Музеї. Присвячено відомому геологу
30.04.02, 13:57 Поезія. Коли ж кіровоградці дочекаються вулиці імені Валерія Гончаренка?
11.04.02, 20:24 Кино. Французский коньяк принимает юбилейный 20-й Международный фестиваль полицейского фильма
29.03.02, 17:04 Театр. Іван Казнадій: "Бути послідовником корифеїв дуже важко, а інколи й небезпечно"
25.03.02, 19:11 Кино. "Игры разума" Рона Ховарда - лучший фильм 2002 года
22.03.02, 17:45 Мистецтво. Людина малює світ
11.03.02, 13:53 Кино. Названы победители конкурса Американской Гильдии киноактеров
19.02.02, 12:19 Музеї. Лист з Америки
04.02.02, 11:04 Живопис. "Колесо", посміхнися, ти - талановите
04.02.02, 11:01 Література. Вдалий експеримент байкаря-дебютанта
01.02.02, 00:08 "Городок". Илья Олейников и Юрий Стоянов: "В шоу-бизнесе мы свои среди чужих и чужие среди своих"
28.01.02, 17:50 Живопис. Виставка молодих кіровоградських художників "Колесо"
28.01.02, 15:41 Архітектура. Друге народження шедевра
29.12.01, 09:21 Поэзия. "Открыв ладонь, я выпускаю смех..."
24.12.01, 12:31 Театр. На свята обласний центр не сумуватиме
27.11.01, 17:53 Живопис. "Партитура долі". Виставка Юрія Любовича
22.11.01, 21:09 Кіно. Український документальний фільм бере участь у Міжнародному кіноринку в Амстердамі
17.11.01, 12:32 Мода. Світлана Ігнатьєва: "Фестивалі дають поштовх до створення нових колекцій"
17.11.01, 09:45 Оперета. Зірка, до якої можна наблизитись. Лілія Амарфій
16.11.01, 08:26 Театр. Сезон розпочали класикою
16.11.01, 05:30 Театр. Ми забули про головне - про любов...
15.11.01, 17:31 Естрада. За жінок, за майбутнє

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь бондар

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир могилюкt

# data[].attributes.attachment_link.title
"Смарагдові китиці у... "святій воді". Василь Бондар (дружні штрихи до портрета ювіляра)

# data[].attributes.attachment_link.description
27.07.06, 17:45 "СМАРАГДОВІ КИТИЦІ У... "СВЯТІЙ ВОДІ". Василь Бондар (дружні штрихи до портрета ювіляра) Володимир Могилюкt , vechirka.uafor.net 16.01.2004, 10:21"Автобус далекого слідування доставив мене в місто, що мало стати рідним на багато років, під вечір, при заході сонця.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
БОНДАР ВАСИЛЬ ВАСИЛЬОВИЧ

Письменник, головний редактор журналу "Вежа", Голова

Кіровоградської організації Національної Спілки письменників

України, Лауреат обласної краєзнавчої премії ім. В.Яструбова(1997),

Лауреатпремії ім. Є.Маланюка (2003р.),

Лауреат премії ім. Д.Нитченка (2006р.),

Член Кіровоградської редколегії "Реабілітовані історією".

Народився Василь Васильович Бондар у січні 1954 року в селі Теліжинцях Тетіївського району на Київщині.

У рідному селі закінчив середню школу, працював на цегельному заводі, згодом - у сільському клубі. Військову службу проходив на Балтійському флоті, на крейсерах. Відчувши потяг до літератури ще з шкільних років, мріяв здобути відповідну освіту. Тому після служби в Армії поступив на факультет журналістики Київського державного університету ім. Т.Г.Шевченка.

Період студентських років став і початком систематичної праці над словом. Сам письменник згадує: "...Перші оповідання написалися уже в університеті. Писав їх здебільшого в читальнігуртожитку, вночі: тихо в гуртожитку, ніхто не заважає... Деякі з оповідань друкувались у нашій районці..."

Після закінчення навчання в університеті поїхав за призначенням у Кіровоград, де спочатку вісім років працював у редакціях кіровоградських газет : "Молодий комунар", "Вечірня газета", Бюро пропаганди Спілки письменників, Центрально-Українському видавництві. Нині - Голова Кіровоградської обласної організації НСПУ. Член творчих спілок: журналістської і письменницької.

Свої оповідання В.В.Бондар друкував в альманасі "Вітрила-83". Журналах "Україна" (№3-1986, № 4-1989), "Степ", "Дніпро"(№7-1986), збірниках "Оповідання-86" ("Рад.письменник" (1987), "Свята вода", "Десять українських прозаїків", "Десять українських поетів". У грудневомуномері "Дніпра" за 1990р. було вміщено оповідання В.Бондаря "Штука" із коротким переднім словом М.І.Кравчука.

Перша книга прози "Одвідини" побачила світ 1994 р. у Кіровоградському видавництві "Степ".

Василь Бондар упорядник меморіальних книг: "Голоси із 33-го"(1993), "Час чорного ворона" (1997), "Ми, переможені Чорнобилем" (1996), "Сповідь з-за ґрат" (1997).

Лауреат обласної краєзнавчої премії ім. В.Яструбова за 1997р., Лауреат премії ім. Евгена Маланюка за книгу прози "Смарагдові китиці у воді"(2003р). та Лауреат премії ім. Дмитра Нитченка (2006р).

# data[].attributes.attachment_link.title
Каталог статей

# data[].attributes.attachment_link.description
БОНДАР ВАСИЛЬ ВАСИЛЬОВИЧ Письменник, головний редактор журналу "Вежа", Голова Кіровоградської організації Національної Спілки письменників України, Лауреат обласної краєзнавчої премії ім. В.Яструбова(1997), Лауреатпремії ім. Є.Маланюка (2003р.), Лауреат премії ім. Д.Нитченка (2006р.), Член Кіровоградської редколегії "Реабілітовані історією". Народився Василь Васильович Бондар у січні 1954 року в селі Теліжинцях Тетіївського району на Київщині.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Напередодні 65-річчя голови обласного осередку Національної спілки письменників України Василя Бондаря, яке він відзначив 15 січня, ми зустрілися з ним у затишному приміщенні обласної організації НСПУ на вулиці Віктора Чміленка. Майже півтори години розмови, протягом яких Василь Васильович згадував про минуле, розповідав про день сьогоднішній і задумане на завтра, минули непомітно, а почуте - до вашої уваги, шановні читачі.
- Василю Васильовичу, кропивничани та жителі нашої області вас знають передусім як літератора, активного поборника незалежності України, чесну й безкомпромісну людину, для якої українська мова, рідна земля, справедливість, правда - непроминальні цінності. Багаторічне очолювання обласної письменницької організації та політичних і громадських організацій - підтвердження вашого авторитету серед людей.
"Прагну писати те, про що досі замовчували"

Ви - давно людина міська, та щороку їздите на творчу працю до свого рідного села Теліжинці, що в Тетіївському районі Київської області. Саме звідти черпаєте натхнення для творчості?

- Місце, де народився, для кожного з нас найрідніше. Для мене - це Теліжинці, там я закінчив десять класів, звідти пішов служити на Балтійський флот, а згодом - навчатися на факультеті журналістики Київського університету ім. Т. Шевченка. Теліжинці розкинулися по обидва береги річки Роськи в дуже гарній місцині, можна сказати, що в найдальшому закуті Київщини - на межі з Вінниччиною й Черкащиною. Коли про це розповідаю, то кажу, що грудку можу закинути в сусідню область від рідної хати. Може, трохи перебільшую, але через річку від хати моїх батьків уже починається Вінницька область.
- Це місячне творче "відрядження", певно, розплановане по днях...
Ніколи не поривав зв'язків з батьками (вони вже пішли із життя), з родичами, земляками, а з 2006 року почав проводити на рідному кутку цілий літній місяць - липень. Приїжджаю туди з ноутбуком й оселяюся в хаті, яку мені люб'язно надає в користування один чоловік (він купив її заради городу біля неї, а сам мешкає в райцентрі Тетієві), учень мого духовного наставника - учителя й новеліста милістю Божою Миколи Кравчука. Саме там творю художню прозу, зо три тижні безвилазно пишу, а вже потім зустрічаюся з людьми, їжджу велосипедом по сусідніх селах, відвідую родичів, зокрема старшу сестру Галю, яка мешкає в селі Бугаївці Оратівського району, що на Вінниччині, де мій батько народився й де він та мама поховані. Маю ще молодшого на два роки брата Миколу, який живе в Росії - у Ставрополі, а найстарший брат Іван помер у 52 роки. Він жив у нашому селі, працював у колгоспі, пасічником був. Мама мої Ярина Демидівна народили семеро дітей, з яких троє померли, четверо вижили. Батько Василь Павлович був остарбайтером у Німеччині під час Другої світової війни. Його доля спонукала мене до створення й написання книжки "OST - тавро неволі".

- Коли їду, то здебільшого вже знаю, що писатиму. Та нерідко життя вносить корективи. Декілька разів було так, що приїхав і, почувши якусь розповідь чи ставши свідком чогось, за декілька днів писав оповідання, які досі й не планував. Пишу я небагато, декілька штук. Хоча останніми роками й повісті пішли. Теми різні. Кожен письменник, що б він не писав, розповідає переважно про себе, переносячи в художні твори свої досвід, переживання, бачення минулого, навіть коли йдеться про давнє минуле. Зрозуміло, що коли описуєш якісь деталі, побут, характери людей, то списуєш їх із того знаття, яке в тобі було завжди.

- Як у голови обласного письменницького осередку у вас чимало обов'язків.
Ось, наприклад, нещодавно написана повість "Це ми, отамани". Події в ній розгортаються в 20-30-ті роки минулого сторіччя. Коли писав перші оповідання, події в яких відірвані в часі від мого життя, то це трохи лякало: як писати про те, чого ти не був свідком, бо ж не жив тоді? Є таке поняття, як уява - вона починає працювати. Так мені написались повісті на теми Другої світової війни, розкуркулення, зокрема повісті "Волинка" ("волинками" радянська влада називала селянські повстання 1929 - 1932 років в Україні проти більшовицького режиму) та "Погоня". У них ідеться про 30-ті роки. Та насправді в сільському побуті мало що змінилося відтоді порівняно з 50 - 60-ми, які я вже добре пам'ятаю. Крім того, маю досвід упорядкування книжки про голод 33-го року на Кіровоградщині. Там багато деталей, про які люди писали мені: вони розповідали, як жили, які мали статки, яким було хазяйство. Тож знаття про сільський побут з власного життя, із спогадів людей, що пережили Голодомор, а разом з тим ще й те, що почерпнув в архівах (я багато років працював над шеститомним виданням "Реабілітовані історією", чимало подій для художньої прози взято звідти), і стають основою творів про давно минуле. Автор додумує, домислює ситуацію, в яку людина потрапляє, але саму фактуру того, що сталося, що його схвилювало й що він хоче розповісти людям, узгоджує з історичною правдою.

Прагну писати те, про що досі замовчували. Це дуже важливо: не повторювати те, що написав, наприклад, Андрій Головко у своєму романі "Бур'ян". А от як проходили "волинки", про погром сільського укладу життя, як людей примушували до колективізації - у художній прозі, українській зокрема, не так багато мовлено.

- Так, моя робота, мовлячи канцелярським стилем, має кілька напрямків, які прописані в положенні про обласну, громадсько-творчу, організацію. Це - сприяння творчості письменників, пропаганда їхніх набутків, поцінування створеного, захист соціальних прав... Конкретно це означає допомогу у виданні художніх творів, проведення презентацій, виставок... Сьогодні часи в цьому відношенні непрості навіть порівняно з радянськими, коли рукописи виходили регулярно у видавництвах. Нині лише невелика частина рукописів виходить за сприяння держави. Зокрема, кілька членів обласного осередку НСПУ перебувають у видавничій раді при облдержадміністрації, вони відстежують літературний процес і пропонують до видання ті чи інші твори. Таким чином торік вийшли друком книга афоризмів Бориса Ревчуна та повісті й оповідання Олександра Кердіваренка. Через невисокі бюджетні можливості відмовлено кільком авторам. (А в організації - 26 письменників на сьогодні). Шукай меценатів, видавай за свої власні кошти...

Позаторік у грудні під час зустрічі керівників обласних творчих спілок з головою облдержадміністрації Сергієм Кузьменком я запропонував відновити так звані творчі десанти, щоб дати можливість письменникам, художникам, фотохудожникам, співакам, артистам їздити в райони, зустрічатися з людьми, привозити туди книги, спілкуватися, письменникам - читати свої твори, художникам - привозити виставки. Ідею підтримали. І от торік уже відбулися поїздки в Олександрію, в Олександрівський район, до Новоархангельська на відзначення 105-ї річниці лауреата Шевченківської премії Василя Козаченка, на творах якого зростали покоління в радянський час. В останні роки життя він написав прекрасний роман "Коні воронії", останню книгу якого опублікував журнал нашого обласного письменницького осередку "Вежа", що виходить двічі на рік. Наприкінці минулого року мала відбутися поїздка кропивницьких митців на творчу зустріч із черкаськими майстрами слова й пензля, аби згодом приймати черкащан у Кропивницькому. Але завадила груднева завірюха, гадаю, що ближчими тижнями усе ж відвідаємо Черкаси.

Такі творчі десанти корисні для митців краю і читачів у районах: знайомства, спілкування, обмін досвідом. Врешті, навіть для усвідомлення, що письменники-художники живуть і зростають не лише в Парижі та Києві, а і в селах, де також підростає талановита молодь. До речі, робота з творчою молоддю - один з напрямків діяльності обласної письменницької організації. Раз на два роки, згідно з положенням, відбуваються наради молодих літераторів: на літературний конкурс імені Валерія Гончаренка щоразу надходить понад півсотні творів дебютантів, які ми читаємо, аналізуємо, визначаємо переможців. За результатами конкурсу проводимо нараду молодих - у цьому нам сприяє департамент освіти облдержадміністрації. Видаємо книги тих із них, хто виборює перші місця в конкурсі, - книги прози та поезії. Переможці також згодом беруть участь у всеукраїнських нарадах, які проводить Спілка письменників.
- Цікаво почути, як письменник пише свої твори. Як це відбувається у вас?
Письменники краю, члени НСПУ, окрім власної творчості, підтримують літературний процес у різні способи: редагують книги інших письменників, рецензують їх у періодиці, проводять літературні вечори... У кожного з них, окрім літератури, є своя конкретна робота, якою людина здобуває хліб насущний, або ж інші заняття, якщо це пенсіонер. Кожен потребує уваги... Бодай телефонного дзвінка: як життя? щось пишеться? Тамара Журба, член нашої організації, нині мешкає в Аргентині. Ми з нею підтримуємо контакт. Днями їй виповниться 80 років. До цієї дати в нашій обласній газеті "Народне слово" та столичній "Літературній Україні" має вийти моє з нею інтерв'ю, яке я брав електронно через океан...

"Мені цікаво пізнавати світ"

- Мені місяця вистачає, щоб написати те, що виношував протягом року, чи те, що в Теліжинцях раптово проситься на папір. Писати безперервно, як дехто, велетенські романи у мене не виходить. Може, колись прийде... Раніше я й про повість не міг мріяти, а ось уже написав їх дев'ять, підготував рукопис книги із сімома з них. Усі вони вже виходили друком в літературних часописах. Торік, наприклад, збирав урожай, опублікувавши три повісті: у харківському журналі "Березіль" (№ 7-9) "Старші курси", у столичному часописі "Київ" (№ 7-8) "Нафтуся", у львівському журналі "Дзвін" (№ 10) "Це ми, отамани".
- Письменники часто з дитинства не викисають із бібліотек. Ви із таких дітей?
Окрім художнього писання, маю багато всілякої адміністративної праці - листування з друзями-письменниками, представниками влади, просто читачами. Кілька років уже пишу такий собі читацький щоденник, який друкую в різних журналах. Почав серйозно до таких записів ставитись після того, як не раз головував у журі читацького конкурсу серед школярів, які проводить обласна дитяча бібліотека імені Т. Шевченка... Думаю й ви підтвердите, що з часом, прочитавши ту чи іншу книгу, забуваєш не тільки героїв її, сюжет, а й думки, які виникали під час її прочитання. А нерідко виникають гарні й незвичайні думки про прочитане. Їх у мене набралося стільки, що маю повноцінний рукопис сторінок на триста. Важливо, щоб ці думки були небанальні, щоб хвилювали, зачіпали за живе, а не просто щось констатували.

Маю також рукопис - результат семирічного літування у своєму рідному селі: стосунки, історії, різні зустрічі з цікавими людьми "Літо за літом...". Постійно пишу нотатки про прожите, цікаве, що відбувається зі мною й навколо мене. Видавати є що. Немає такого дня, щоби просто відпочивав. Навіть те саме читання: для когось - це розвага, відпочинок, а для мене - робота: прочитане змушує тебе ритись у власній книгозбірні, змушує комусь телефонувати, йти в обласну наукову бібліотеку замовляти необхідні видання... Це такий безперервний процес, який дає мені повноту життя. І я в ньому, у такому житті, почуваюся комфортно.

- Мого першого вірша надрукували, коли вчився в десятому класі, хоча літературу полюбив, можливо, трохи раніше. Навчився читати в п'ятирічному віці. Ніхто не вчив, коло свого товариша, чия тітка була бібліотекаркою й приносила йому книжки, навчився. Але за сільською домашньою роботою, яку загадували батьки (і картоплю вибрати на городі, і поросяткам насікти гарбузиння, і гусей пригнати зі ставу, а ще ж хотілося піти поганяти м'яча з хлопцями на вигоні чи десь там ще погратися, чи в ліс піти, що був під боком), не було часу для читання. Дуже добре пам'ятаю, як у сьомому чи восьмому класі керівник духового оркестру, в якому я грав з п'ятого, побачив у мене бібліотечну книгу "Васьок Трубачов і його товариші" і сказав, що треба було її в п'ятому класі читати, а не зараз. Мені тоді так соромно стало. І оце, можливо, й досі наздоганяю згаяний час, через що мені хочеться прочитати те, що не встиг раніше.
- Що саме спонукало вас взятися за перо?
Але ж багато що раніше просто було недоступним. Маланюк, Винниченко, Чернявський, Самчук, Багряний... Легіон талантів. Він був нам недоступний. Ось сьогодні в мене на тумбочці вдома лежить книжка Михайла Арцибашева, російського прозаїка, "ідола" російської літератури початку XX сторіччя, як його називав Олександр Блок. А хто його знав і читав? Звідтоді, як він помер у Польщі в кінці 20-х років минулого сторіччя, у Радянському Союзі його просто не видавали. А це справді дуже хороший письменник, твори якого ще за його життя вийшли в кількох десятках томів. Він не сприйняв радянську владу, виїхав до Польщі, де розпочав видавати журнал, і в молодому порівняно віці, у 49 років, помер. Наприкінці існування СРСР у Радянському Союзі і в сучасній Росії надруковано вже чимало його творів. Хтось може сказати: ти подивись, український націоналіст, а читає й захоплюється російською літературою! Щодо літератури й мистецтва загалом у мене ніколи ніякого націоналізму не було. Є націоналізм, може, й шовінізм проти того народу, який хоче окупувати нашу землю, проти керівників цієї держави, але люди мистецтва - то дещо інше. Щоправда, і в мистецтві є такі, які прагнуть окупації й уярмлення українського народу. Ясно, що я таких не сприймаю. Але сама література дає широкі можливості пізнати світ і людину в ньому.

"Я й зараз не той письменник, який тільки пише"

- У школі любив математику, історію, географію, яку й досі обожнюю. Маю атласи і світу, і України - я по них ніби подорожую. Останнім часом із задоволенням дивлюся програми- подорожі на телеканалі "Мега".
- Мабуть, нелегко було після закінчення навчання літературі конкурувати з журналістикою?
А писати... Якось раптово й неусвідомлено почав писати. Звідки воно взялося, мені важко судити. Мабуть, природа й українське живе слово вплинули. Серед педагогів своїх виділю вчителів української літератури, їх було кілька, а також російської мови й літератури Ніну Миронівну Слободянюк, які ці зерна літературні, певно, в мені посіяли. І коли написав перші вірші, а потім і прозу потихеньку почав писати, то вирішив, що вступатиму на факультет журналістики в Київському університеті ім. Т. Шевченка. За першим разом не вступив: твір написав на трійку, усі інші екзамени склав на п'ятірки, але цих оцінок не вистачило, бо високий конкурс був, багато вступників. Попрацював трохи в Будинку культури у своєму селі, а згодом відслужив три роки на Балтійському флоті на крейсерах "Жовтнева революція" і "Свердлов" - це велетенські (таких зараз не будують) двохсотметрові судна на тисячу людей. Щоправда, вони вже застаріли були як бойові одиниці, мали на озброєнні лиш артилерію, коли вже тодішні сучасні кораблі оснащували ракетами. В пору моєї служби вони використовувались більшою мірою як візитери: на тих крейсерах під час бойового сторожування в Середземному морі, Атлантичному океані побував з візитами в багатьох країнах: у Югославії, Сирії, Об'єднаній Арабській Республіці, Алжирі, Франції, Німеччині, Польщі. У мене є повість "Візит ввічливості" - спогад десь на півсотні сторінок про наші морські плавання. Під час цих візитів моряки сходили на берег, для нас проводили екскурсії. Привіз два товстелезних альбоми з фотографіями зі служби, яка тривала протягом 1972 - 1975 років. Цікава була служба, хоча всякого там траплялося, і це зафіксовано в тій повісті.
- І вже повністю зосередилися на письменстві?
На службі вирішив, що вступатиму в столичний університет на романо-германський факультет, бо дуже любив і німецьку мову, навіть листувався з одним студентом із цього факультету, який розповідав, що випускників відправляють перекладачами на судна, що плавають по всьому світу. Та коли повернувся додому й почув по радіо, що на факультеті журналістики вперше відбудеться творчий конкурс, то всі мої попередні задуми лишилися в минулому. Вступив на факультет журналістики і прожив у Києві п'ять дуже насичених років. На факультеті працювало багато відомих людей, зокрема письменники Дмитро Прилюк, Василь Яременко, Раїса Іванченко, Павло Автомонов, Анатолій Погрібний... Ми, студенти, бігали у Спілку письменників на творчі вечори - Бориса Олійника, Миколи Вінграновського, Дмитра Павличка, Григора Тютюнника... Середовище сприяло тому, що однокурсники починали писати, творити, друкуватися в різних періодичних виданнях. Ми купували книги письменників, яких мали можливість бачити наяву, читали їхні твори, брали автографи в їх авторів.

- Коли приїхав за направленням працювати в Кіровоград у комсомольську газету "Молодий комунар", то перші роки не було коли дихнути через завантаженість роботою. Але все одно весь час думав про літературу. Уже вирішив до того часу, що це саме те, чим хочу займатися. Пропрацював у газеті десять років (трохи пізніше кілька літ віддав і "Вечірній газеті" - заступником редактора), на літературу знаходив час переважно у відпустці, коли їхав до батьків у село. Ставив собі завдання привезти звідти двоє-троє оповідань. До НСПУ вступив 1995 року (її обласний осередок виник у нас на десять років раніше), коли вийшла друком моя перша книга оповідань "Одвідини". Вона мала побачити світ у київському видавництві "Радянський письменник" набагато раніше, два роки підряд її включали до видавничого плану. Але наприкінці 80-х у країні гунули економічні негаразди, тож на початку 90-х мені повернули рукопис уже з "Українського письменника". І я видав цю першу книжку своїх оповідань уже тут, у тодішньому Кіровограді.
- Багато років ви - у перших лавах тих, хто виборював і обстоює незалежність України, її самостійний шлях розвитку. Коли стали на цей шлях?
- Я й зараз не той письменник, який тільки пише. Бо багато чим займатися доводиться. Та все ж найбільше - справами обласного осередку НСПУ. Коли 1995 року вступив до спілки, то мене одразу ж обрали головою обласної організації, яким пробув двадцять років. Потім сталася перерва у півтора року. Теперішня моя каденція, думаю, буде нетривалою, хочу передати цю посаду в молоді руки. Сьогодні на Кіровоградщині - багате письменницьке середовище, якщо порівнювати з письменством в області у 60-ті. Тоді було кілька письменників, існувало обласне літоб'єднання, члени якого писали, творили, друкували свої твори десь у періодичних виданнях, але книг майже ніхто не видавав, бо тоді ж робили не так, як тепер: є гроші - можеш видати книжку. Звичайно, я не захищаю ідеологічну цензуру, яка існувала в радянський час, але цензурування на рівень майстерності я б запровадив. Адже сьогодні мотлоху літературного виходить дуже багато. І тим авторам, які пишуть і одразу підносять самі себе до небес, але не усвідомлюють того, що написане насправді ще дуже сире, їм треба говорити про недоліки. Треба, щоб вони і на студії ходили, вчилися, читали багато, бо в нас є такі письменники, які пишуть у кілька разів більше, ніж читають, а треба читати в десять - п'ятдесят разів більше, аніж писати. Хоча й писати треба багато, щоб набути досвіду.

"До політики я не дуже прихильний"

- Моя громадсько-політична діяльність почалася з горбачовською Перебудовою. Бо як можна було такою роботою займатися в радянський час, коли все - під пресом компартії з її сателітами - комсомолом, профспілками?! А коли настала Перебудова, то ясно, що тоді й почали гуртуватися однодумці. Для українців це було передусім відстоювання свого. У мені ці почуття завжди жили. І коли студентом читав рядки Володимира Сосюри "Вийшов один і сказав курінному: "Я - комсомолець, стріляй!"", то міркував, на місці кого з них був би. І відповідав собі подумки, що, мабуть, на боці курінного, бо він - за Україну. Я зараз не видумую і не хвалюся, просто такі відчуття мав, я їх добре пам'ятаю. Але не приховую, що водночас носив у собі тяжку думу: ніколи в житті не матиму можливості жити в незалежній українській державі - така монолітна, непорушна та московська імперія. Слава Богу, помилявся.
- Родина сприяє вашій творчості?
Наприкінці 80-х паростки свого, рідного, українського почали прокльовуватися в душах багатьох, почали виходити на сторінки преси, на телебачення, на мітинги. І тоді вже втримати мене не можна було, як і небагатьох моїх сучасників. "Молодий комунар", в якому тоді я завідував відділом листів, став найдемократичнішою газетою краю. Почали розгортати діяльність громадські утворення "Перевесло", клуб виборців "Оновлення", засновувалось товариство української мови... Володимир Кобзар, Володимир Панченко, Григорій Клочек, Віктор Шишкін... Мені з дружиною жилося дуже комфортно в тому середовищі. А потім прийшов час творення осередків Народного руху України: 16 делегатів від Кіровоградщини поїхали на установчий з'їзд у вересні 1989-го. Про ці події написано в книзі "Рух. Початок", яку я упорядкував через два десятиліття.

Але, за великим рахунком, до політики я не прихильний. Вона завжди обмежує, особливо митця, людину творчу, яка не хоче триматися однобоко. Бо яка вона б не була, права чи ліва ідеологія, але все одно схиляє до однієї лінії - чітко вивіреної партійної в політичних справах. Митець же повинен ширше дивитися на життя. І такої проблеми немає в інших націй, які давно самоствердилися, - французи, німці, англійці. Якби існувало побільше українських патріотів, які б з кінця 80-х повели за собою, то я, можливо, якийсь би час ішов за ними у фарватері й дуже швидко відстав, займався б своєю справою. А так змушений був на якесь десятиліття, а може, й більше йти в авангарді, принаймні в нашій області, і як голова міського та крайового Руху, і як очільник обласного осередку Організації українських націоналістів. Та тільки з'явилася можливість, як я передав керівництво в молодші руки. Вважаю, що політика - найбільшою мірою справа молодих, вони повинні цим займатися, маючи для цього і здоров'я, і енергію, і креативні думки, які в них з'являються. Бо все ж старше покоління з часом стає консервативнішим.
- Чув, що зараз одне із ваших найбільших позалітературних захоплень - велосипедні подорожі.
- Принаймні не заважає. Дружина мене завжди відпускає влітку в село, бо знає: якщо в мене не буде цього літа, то це не на краще, мене постійно напружуватиме й мучитиме нереалізованість. Тому я вдячний їй за це. І багато за що...

Скажу більше, дехто з літераторів вважає, що не слід одружуватися, бо треба віддаватися літературі повністю. Особисто знайомий з такими письменниками. Хтось, можливо, жалкує про це, хтось не жалкує. У кожного по-своєму складається. Я ж думаю, що треба жити як нормальна людина, створена Богом, щоб пізнати справжнє людське життя: бути одруженим і покоління після себе залишити, знати і радощі, і прикрощі родинного життя.

- Так, з дитинства люблю велосипед як транспорт. З автомобіля чи автобуса, вагона навколишній світ можна бачити поверхово. А велосипед дає можливості набагато ширші. Об'їздив Кіровоградщину в перший же рік роботи тут. Побував у всіх її районах, у мене на стіні в гуртожитку навіть висіла карта області, де я відзначав усі села, які відвідав. Така ряба була, бо багато кружечків мала замальованих. Але все одно, то не те: приїхав у райком комсомолу, відвезли на якусь ферму, зробив репортаж, назад привезли на автостанцію - і поїхав до міста. А коли сідаєш на велосипед, та ще як заблукаєш десь у полях чи байраках...
- Ви ще не дідусь?
У своєму рідному селі разом з племінниками ми їздимо довколишніми селами Тетіївського району Київської області, Монастирищенського Черкаської та Оратівського Вінницької. Шмат Поділля. І ми фактично в ньому всі села об'їздили. У дитинстві стількох не бачив, хоча грав у духовому оркестрі і їздив у його складі весілля грати по довколишніх селах. Зустрічаємося з людьми, спілкуємося, зазнаємо якихось пригод. Усе це, зрештою, теж може вилитися в якусь художню штуку. Після цих поїздок залишаються помітки, замітки, фотографії. Кум мій Юрій Матко, з яким ми подорожуємо велосипедами Кіровоградщиною, багато знімків робить у цих поїздках. Із десь трьохсот я вибираю чотири - п'ять, які залишаю на пам'ять. А пам'ятних моментів багато. Удвох ми побували і в рідному селі письменника Федора Непоменка - Любо-Надеждівці, і в Ганнинському, де поет Віктор Ганоцький жив на дачі, і в Гаївці, де живе сучасний мудрий учитель-філософ Василь Доценко. Усі ці села - у Кропивницькому районі... Їздили й до витоків Інгулу, Інгульця, Грузької. Десь у межах 60 - 70 кілометрів довкола Кропивницького об'їздили фактично все. А далі бачитимемо, як воно буде. Принаймні мені ці велосипедні мандри дають відчуття справжнього життя і єдності з рідними степами.
- Шістдесят п'ять - це для вас якийсь рубіж чи стимул до роботи?
Колись мисливством займався. Рушницю мав, ходив на полювання. Але якось минуло це захоплення. Як якийсь етап у житті. Музикою захоплювався, колекціонував поштівки, досі клясер зберігаю, для якого в Києві з-під поли купував зарубіжні марки. Два роки жив зі студентами-іноземцями у гуртожитку, а ті отримували конверти з марками й віддавали їх нам, філателістам, - африканські, латиноамериканські, азійські. Для нас це було дивом, бо в Радянському Союзі хоч і виходили марки, але все ж такого розмаїття не було. Це зараз світ відкритіший, в Інтернеті можна знайти все, що хочеш побачити. А тоді через лупу розглядав марку із зображеною картиною, про яку розпитував потім у знайомого художника, або портрет якогось політичного діяча, про якого не можна було прочитати в жодній з енциклопедій. То був інший світ, закритий від нас.
Записав Юрій ЛІСНИЧЕНКО
Фото з особистого архіву Василя БОНДАРЯ
- Ні, діти ще не одружені, хоч синові Устимові вже 31 рік, а доньці Христині - 26. Але нічого, я сам у 33 роки одружився, тому прощаю їм. Однак готовий уже й до ролі дідуся. Сестра моя Галя, наприклад, у 39 років стала бабусею.

- Я на дати особливо не зважаю, не виділяю їх. Головне, що маю багато задумів, чимало чого ще треба зробити. Нинішнього року мушу здати до друку упорядковану з друзями-письменниками антологію "Місто о п'яти іменах" - фоліант на понад 600 сторінок. Це художня література про наше місто - письменники великі, значимі й геть невідомі, твори яких і їх самих мають знати кропивничани. Плануємо також видати поетично-прозову українсько-болгарську антологію, уже працюємо над нею. Відійшов член нашої організації Анатолій Загравенко й залишив два величезних рукописи: один - на тисячу сонетів, а другий - це кілька тисяч рубаїв, роман у рубаях "Відбиток сонця". Слід би було цю спадщину видати. Несправедливо забутий поет Леонід Народовий, який після виходу двох його книг півтора десятка літ друкував вірші лиш у районних газетах - а це талановитий, афористичний поет, доля якого склалася так трагічно... А загалом... Я ще почуваюся хлопчаком, тож треба жити, працювати, бігати, крутитися.

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Бондар: "Почуваюся хлопчаком, тож треба жити, працювати, бігати, крутитися"

# data[].attributes.attachment_link.description
Напередодні 65-річчя голови обласного осередку Національної спілки письменників України Василя Бондаря, яке він відзначив 15 січня, ми зустрілися з ним у затишному приміщенні обласної організації НСПУ на вулиці Віктора Чміленка. Майже півтори години розмови, протягом яких Василь Васильович згадував про минуле, розповідав про день сьогоднішній і задумане на завтра, минули непомітно, а почуте - до вашої уваги, шановні читачі.

# data[].attributes.attachment_link.title
Бондар Василь Васильович

# data[].attributes.attachment_link.description
Бондар Василь Васильович народився 15 січня 1954 року у селі Теліжинцях Тетіївського району на Київщині в селянській сім'ї. Після закінчення десятирічки служив на балтійському флоті, навчався у Київському державному університеті на факультеті журналістики. Період студентських років став і початком систематичної праці над словом.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Інтерв'ю з заслуженим журналістом України, письменником, громадським діячем, доцентом кафедри видавничої справи та редагування Кіровоградського державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка Автор книжок оповідань "Одвідини", "Смарагдові китиці у воді", "Камінь від хандри"; автор-упорядник книг спогадів "Голоси із 33-го", "Ми, переможені Чорнобилем", "Сповіді з-за ґрат", "OST - тавро неволі", "Рух. Початок", упорядник антологій, збірок, лауреат літературних премій імені Є.Маланюка, ім.Д.Нитченка, ім.М.Стельмаха. - Василем Бондарем підготувала медіагрупа "Університетський меридіан" та опублікував сайт КДПУ. - Ви вважаєте себе амбітним журналістом?
- Напередодні журналістського свята говоримо про фах, який Ви здобули в юності. Відчули потяг до журналістики тоді, як вступали до Київського університету ім.Т.Шевченка?
- Як ви зрозуміли, що прийшов час написати перший художній твір? Що це був за твір і чому саме на таку тему? Якою була ваша перша книжка?
- Зараз мені здається, що я, сільський хлопець, вперше почув слово "журналіст" у сьомому класі (родичі приїхали з Житомирщини й повідомили: "А наш вітька буде поступать на журналіста!") і воно мені тоді таким звабливим здавалося... А вдесятому класі я почав писати вірші, друкувався в районній газеті. Закінчивши школу, повіз документи в університет. Це вдруге в життія одвідав Києв: колись нас возили туди на екскурсію - моє село Теліжинці в Київській області знаходиться найдальше від обласного центру. Батьки в мене прості селяни. Мати все життя в ланці пропрацювала, батько був неписьменним: не вмів ні читати, ні писати. Діти тоді переважно самі, без батьків, виходили на широку дорогу.В університет я не вступив з першого разу: найголовніший екзамен, твір з української літератури написав на трійку. І вже думав їхати додому, а потім обміркував юначок:нічого втрачати, треба спробувати, як це складати інші екзамени, усні. Усі три екзамени склав на п'ятірки. На останньому мені навіть сказали, що я вже студент. Додому поїхав, як на крилах полетів. Але виклику до вересня так і не отримав: конкурси тоді були великими - і по десять, і по п'ятнадцять осіб на місце. Працював у колгоспі, в клубі, потім три роки служив на Балтійському флоті. Згодом вступив після служби.

Практичною журналістикою займався років десять після закінчення факультету, приїхавши за призначенням до Кіровограда. Десять років у обласній комсомольській газеті "Молодийкомунар", якийсь час працював у "Вечірній" газеті", згодом головним редактором Центрально-Українського видавництва, два десятиліття головою обласної організації Спілки письменників. До журналістики я небайдужий і по сьогоднішнійдень: редагую літературний журнал "Вежа". Дружина моя також журналістка, вона закінчила той же факультет, але трохи пізніше.

- Зараз молоді акули пера один поперед одного прагнуть вхопити славу за хвіст - у мене, як і в моїх тодішніх ровесників, такого прагнення не було. Було бажання в міру тих знань і доступної інформації бути цікавим для читача, знаходити неординарних людей, бути чесним із собою. За радянського часу благородні пориви натикались і на редакторів, і на цензорів. Але це не заважало вигострювати перо в розумінні майстерності. Значно цікавіші й розкутіші часи настали в другій половині 80-их: перебудова, гласність відкрили значні можливості для журналістів. А згодом здобуття незалежності - ось тоді почали значною мірою появлятись імена в журналістиці, як ніколи досі. Навіть на регіональному рівні. Справжня журналістика меншою мірою слава й популярність, більшою - чесна і тяжка праця.

- Без амбітності не можна. Взагалі у житті треба бути амбітним, а в журналістиці - тим більше. Коли ти можеш довести самому собі, що робиш свою справу якісно, тоце завжди додає і впевненості, і бажання працювати.
- Як ви оцінюєте свободу журналістського слова на даний момент?
- Якщо про видану книгу, то це "Голоси із 33-го" (1993): книга спогадів наших земляків про Голодомор: на межі 80-90-их про це вже можна було писати і я звернувся до очевидців. За цю, власне, книгу через десять з гаком років мені присвоїли звання заслуженого. Вона була перша на Кіровоградщині на цю трагічну тему.А наступного року вийшла перша книга художньої прози, окремі оповідання якої я почав писати ще у студентські літа.

-Відчуття кризи рано чи пізно зявляється у кожного, хто пише. Моя остання книга прози має назву "Хамінь від хандри". Хандра - це і є та криза. Ви маєте її передбачати і повинні завжди готовими її подолати. Я, скажімо, кожного літа останніх десять років їду на місяць у рідне село жити й писати. Живу без телевізора, без газет, без інтернету,але в рідномусередовищі, де минуло моє дитинство,де й зараз живуть нащадки тих людей, яких я пам'ятаю. Зустрічаюсь із людьми, ходжу до річки,збираю гриби в лісі...У мене там є велосипед, яким я гасаю і в сусідні села - наче доганяю те, що не встиг зробити за свої перші вісімнадцять років. І пишу, звичайно.
Василь Бондар кожною своєю книгою провадить невеселі „одвідини" сучасного села, де разом із старим побутом руйнуються, а часом і безслідно зникають великі цінності, насамперед - у людських взаєминах. Своїм учителем у літературі, головним наставником і порадником В.Бондар вважає Миколу Кравчука - видатного новеліста, лауреата премі й ім ені Ю рія Яновського та Григорія Косинки. Та письменник вірить, що добро, мудрість, здорове начало все ж переможуть: і в духовному житті, і в побуті його героїв.
Кожного разу я їду в село з відчуттям кризи: а раптом у мене цього року нічого не вийде? І, їдучи туди, тішусь, з якою я радістю буду повертатися, адже те, що я задумав, мушувиконати. І це поки що вдається мені. Я пишу не так багато: два-три оповідання, останніми роками - повість. Тепер хочу видати окрему книгу під назвою "Погоня", до якої ввійдутьсім повістей.

Отже, оцю боязнь того, що криза може статися, думаю, треба плекати в собі: вона підганяє, мобілізує.

- Зі свободою словав нас усе класно. Журналістика - це фактично остання інстанція, яка існує у прагненні суспільства й окремо взятої людини до справедливості. Без цього інститут неможливо собі уявити нормальне життя цивілізованої держави. За роки відновленої державної незалежності журналістика в Україні пройшла нелегкий шлях становлення і таки здобулась на право говорити правду. Так, іноді трапляються випадки та незрозумілі ситуації, як із Савіком Шустером нещодавно, але все-таки сьогодні це рідкість!

Все залежить від самогожурналіста: бути самостійним рупором чи наливною ручкою у руках влади або магнатів.І тих, і тих у журналістиці вистачає. Одними керує порядність і справедливість, а другими простосуванство і догідливість. Ми ж їх усіх знаємо, правда?

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
василь бондар

# data[].attributes.attachment_link.title
Василь Бондар: У житті треба бути амбітним у всьому, тим паче у журналістиці

# data[].attributes.attachment_link.description
Інтерв'ю з заслуженим журналістом України, письменником, громадським діячем, доцентом кафедри видавничої справи та редагування Кіровоградського державного педагогічного університету імені Володимира Винниченка Автор книжок оповідань "Одвідини", "Смарагдові китиці у воді", "Камінь від хандри"; автор-упорядник книг спогадів "Голоси із 33-го", "Ми, переможені Чорнобилем", "Сповіді з-за ґрат", " OST - тавро неволі", "Рух.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Васи́ль Васи́льович Бо́ндар (* 15 січня 1954) - заслужений журналіст України, письменник, громадський діяч, прозаїк.

Народився 15 січня 1954 р. в с. Теліжинці Тетіївського району на Київщині. Закінчив факультет журналістики Київського державного університету ім. Т Г. Шевченка. Голова Кіровоградської обласної організації НСПУ.

Автор книг оповідань та повістей "Одвідини", "Смарагдові китиці у воді", "Камінь від хандри", "Візит ввічливості"; літературознавства "У пошуках слова значущого"; автор-упорядник книг спогадів "Голоси із 33-го", "Ми, переможені Чорнобилем", "Сповіді з-за ґрат", "OST - тавро неволі", "Письменництво: важкий хрест чи лавровий вінець?", "Рух. Початок"; упорядник антологій, збірок.

Лауреат літературних премій імені Є. Маланюка, ім. Д. Нитченка, ім. М. Стельмаха (20009), лауреат обласної краєзнавчої премії імені Володимира Ястребова(1997)

# data[].attributes.attachment_link.title
Бондар Василь Васильович

# data[].attributes.attachment_link.description
Васи́ль Васи́льович Бо́ндар (* 15 січня 1954) - заслужений журналіст України, письменник, громадський діяч, прозаїк. Народився 15 січня 1954 р. в с. Теліжинці Тетіївського району на Київщині. Закінчив факультет журналістики Київського державного університету ім. Т Г. Шевченка. Голова Кіровоградської обласної організації НСПУ.