# data[].attributes.body
(...)Parodoje eksponuojami 11- 12 klasių mokinių keramikos ir skulptūrinės /erdvinės kompozicijos darbai. Keramikoje nagrinėjamos “Namų”, “Ilgesio”, “Eilėraščio” temos. Objektais  bei instaliacijomis pasakojama apie nuovargį, vienatvę, peizažą. Nepaisant teminės įvairovės, nesunkiai galima įžvelgti skirtingų autorių kūrinius jungiančius aspektus. Tai dėmesys emocinėms būsenoms, metaforinis kalbėjimas. Tačiau daugelis kūrinių nėra vienareikšmiškai nukreipti tik  į savo identiteto paieškas, asmeninius išgyvenimus. Nemaža dalis jų greta to turi užuominų į visiems bendras patirtis, žinias. Šis dvilypumas, balansavimas tarp asmeniško ir visiem atpažįstamo, įtraukia lankytoją į parodą tarsi peizažą. Žiūrovas gali mesti žvilgsnį aukštyn į “tolius”, o po to prisiartinęs tyrinėti smulkmes, susidurti su kelio ženklais, sekti žemėlapio linijomis, arba eiti palei upės vagą,  atsiminti laužo degimo ar obuolių rinkimo jausmą, įkvėpti ir užsidėti akinius.

Marija Šnipaitė

Parodoje eksponuojami mokytojų Gedimino Akstino, Julijos Ikamaitės, Marijos Šnipaitės mokinių darbai .

# data[].attributes.body
ekspozicijos fragmentas

# data[].attributes.body
Ugnė Aliukaitė "Ilgesys", mok. J. Ikamaitė

# data[].attributes.body
Bendras ekspozicijos vazidas

# data[].attributes.body
Benediktas Launikonis "Nuovargis", gipsas, audinys, parafinas, mok. G. Akstinas

# data[].attributes.body
Nevirtuali nerealybė

Ketvirčio pradžioje buvau priverstas izoliuotis. Sėdėjau namie, todėl visi mano peizažai buvo arba per langą matomi nusibodę vaizdai arba kompiuteryje rasti peizažai.

Savo darbe analizuoju horizontą. Horizontas yra linija tarp žemės ir dangaus. Tai yra riba tarp šių dviejų zonų, kurią matome žvelgdami į tolį. Bet kai negali niekur išeiti iš savo kambario, kaip tą horizontą pamatyti? Ir kas tada tampa ta riba tarp realaus ir virtualaus pasaulio, jei ne kompiuterio ekranas. O jau virtualios realybės akiniai iš vis daro stebuklus. Tik tada kyla klausimas, kas yra tikra, ir kiek mums to reikia?

Mano darbas yra apie šiuos du pasaulius. Saulėlydis prie jūros visada yra “kažkas tokio”. O saulėlydžio stebėjimas užsidėjus virtualios realybės akinius kaip? Na, irgi įspūdinga.

Taigi, savo kūriniu ir keliu klausimą- visgi kada pasaulis nėra tikras?

Ar pasauliui skaitmenėjant virtualaus pasaulio sukeltas emocijas ir prisiminimus vis dar vadinsime netikrais?

Simas Novikas

mok. M. Šnipaitė

# data[].attributes.body
Simo Noviko "Nevirtuali nerealybė" fragmentas žiūrint pro akinius

# data[].attributes.body
Rapolas Grinčelaitis "Keturi žodžiai", molis,  mok. J. Ikamaitė

# data[].attributes.body
Rapolas Grinčelaitis "Keturi žodžiai", molis,  mok. J. Ikamaitė

# data[].attributes.body
Naglis Kranauskas "Namai", molis, anglys, mok. J. Ikamaitė

# data[].attributes.body
Simas Novikas "Namai", molis, vinys, mok. J. Ikamaitė

# data[].attributes.body
Simas Novikas "Namai",  molis, staltiese, mok. J. Ikamaitė

# data[].attributes.body
Sofija Juozapaitytė "Aš upė, Aš upė", molis, mok. J. Ikamaitė

# data[].attributes.body
Roberta Alksnytė "Sėdėti draudžiama", kelio ženklai, metalo strypai, mpok. M. Šnipaitė

# data[].attributes.body
Roberta Alksnytė "Sėdėti draudžiama", kelio ženklai, metalo strypai, mok. M. Šnipaitė

# data[].attributes.body
Aronas Balčiūnas ir Ugnė Aliukaitė "Iš peizažo", medis, metalas, mok. M. Šnipaitė

Pradėjus svarstyti apie vienatvės pojūtį peizaže ir atradus, kad kitas mąsto apie tą patį, kilo mintis sukurti darbą dviese. Būtent - ieškoti tinkamos formos perteikti vienatvės (ir visai nebūtinai neigiama prasme) jausmui kalbantis ir dirbant dviese?.. Atspirties tašku tapo medžio rąstas, abiem patikęs dėl mastelio ir formos. Kitas etapas- Neringa. Ši vieta- ta erdvė, kur vienatvės, o gal tiksliau būtų sakyti vienumos jausmas peizaže, abiem atsiskleidžia ryškiausiai. Ieškant jungties tarp medžio paviršiaus ir prisimenamos vietovės, buvo pasirinkta ant medžio išdeginti Neringos žemėlapį. Trumpam užmetus akį jis atrodys kaip natūraliai ant paviršiaus atsiradęs rievių, griovelių  raštas. Tačiau atidžiau pažiūrėjus- matysi aiškią takų struktūrą. Galop žemėlapio ervėj “inkrustavom” nedidelius metalo gabalėlius taip pažymėdami sau svarbių vietų lokaciją.

# data[].attributes.body
Arono Balčiūno ir Ugnės Aliukaitės kūrinio "Iš peizažo" fragmentas

# data[].attributes.body
Simas Novikas "Tūkstantis įkvėpimų", molis, laikrodžio mechanizmas, mok. J. Ikamaitė

Aš turiu geriausią draugą. Jo vardas Rapolas. Lygiai prieš metus nuo nepagydomos ALS ligos mirė jo tėtis Arūnas. Šis mano darbas - apie Rapolo jungtį su jo tėčiu. Jie buvo labai artimi, ir iki šiol yra. Kartais net komiškai skamba, bet Ir šiandien, Rapolas prieš priimdamas svarbų sprendimą, pasitaria su tėčiu. Kai manęs jis klausia patarimo, aš juokais paklausiu - ar su tėčiu jau pasitarei? Dažnai juokaujam ta tema ir vis prisimenam tėtį. Rapolo šeimoje tai nėra uždrausta tema. Arūnas buvo ypatingo humoro, draugiškumo ir stiprybės žmogus, iš kurio net ir aš esu girdėjęs patarimą, kad nėra gyvenime situacijų, kuriom nerastum sprendimo, jei ieškai. Apie jo požiūrį į ligą ir artėjantį išėjimą galite paskaityti šiame straipsnyje: https://www.15min.lt/gyvenimas/naujiena/pokalbiai/susirges-arunas-gyvenimui-pasirinko-sali-kurioje-iteisinta-eutanazija-silpsta-visos-jo-organizmo-funkcijos-1040-1255228 . Straipsnis parašytas likus vos porai mėnesių iki mirties. ALS liga baisi - kūnas nyksta labai greitai, nebesuvoki aplinkos, laiko, nebegali kalbėti. Atsisveikinimas su Arūnu vyko Briuselio ligoninėje. Nuolat su Rapolu kalbėjomės telefonu, būdavo, kad ir naktimis. Rapolas net kelis kartus sakė – važiuoju atsisveikinti su tėčiu, bet Arūnas dar kurį laiką pakovojo. Jis iš visų jėgų bandė susigaudyti laike. Rapolas sakė - tėtis skaičiuoja laiką savo įkvėpimais - valandą jam atitinka tūkstantis įkvėpimų. Tūkstantis įkvėpimų - buvo paskutiniai žodžiai, kuriuos Rapolas išgirdo iš tėčio ir jie jam be galo brangūs.

Pirmą kartą gyvenime taip iš arti pamačiau kaip baisu, kai išeina artimas žmogus. Bet ryšys tarp artimų žmonių nenutrūksta. Pasirinkau padaryti paminklą, tarsi amžinybės simbolį ir jame įmontuoti laikrodį, kuris rodo valandas, į kurias telpa tūkstančiai įkvėpimų.

# data[].attributes.body
Sofija Juozapaitytė "Be pavadinimo" , molis, mok. J. Ikamaitė