# data[].attributes.attachment_link.description
See all the wonderful things alinamarina91031117 has made

# data[].attributes.headline
8.Перевір знання

# data[].attributes.subject
8.Перевір знання

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Світлана  Корженівська

# data[].attributes.attachment_link.title
Юрій Винничук 

# data[].attributes.attachment_link.description
Установіть відповідність між персонажем і цитатою з твору

# data[].attributes.headline
2.Розгадай ребус

# data[].attributes.subject
2.Розгадай ребус

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.headline
1.Розгадай ребус

# data[].attributes.subject
1.Розгадай ребус

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.headline
Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
Домашнє завдання

# data[].attributes.body
Скласти асоціативний кущ до слова " самопожертва"

# data[].attributes.headline
4.Асоціативний кущ

# data[].attributes.subject
4.Асоціативний кущ

# data[].attributes.body
Складіть доміно, добираючи синоніми до слів «добро», «зло»

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.headline
2.Перевір знання

# data[].attributes.subject
2.Перевір знання

# data[].attributes.body
Літературний диктант

# data[].attributes.headline
8.Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
8.Домашнє завдання

# data[].attributes.body
Скласти літературний паспорт  вірша дракона Грицька

Коли осінній лист лaштується в дорогу

І гуси його кличуть зa собою,

Коли тумaн вінчaється з імлою

І поруч для розмов немa нікого,

Нaдходить смуток у плaщі рудому

І переслідує уперто й люто,

Вливa у спогaди гірку отруту

І не дaє розрaдити нікому.

Але тепер вaш обрaз, Пaнно світлa,

Як промінь, що крізь ночі проникaє,

Мені в очaх притьмaрених зaквітнув.

І про щaсливу днину пригaдaє,

Коли були ми тільки вдвох нa світі.

Тепер я сaм. Молюся і згaсaю.

# data[].attributes.headline
6.Словникова робота

# data[].attributes.subject
6.Словникова робота

# data[].attributes.body
Турнії – турніри.
Галябарди – вид холодної зброї, що має вигляд фігурної сокирки.
Пустельник - особа, що живе в значній чи меншій мірі в усамітненні
чи віддаленні від суспільства за суто релігійних переконань.
Хосен – користь, вигода.
Герць – двобій окремих воїнів перед головною битвою, в якому виявлялося військове мистецтво; бій, боротьба між противниками;
поєдинок, турнір, двобій, дуель, поєдинок; боротьба думок, поглядів.
Джура – зброєносець, помічник.
Гамалик – задня частина шиї.
Бажанти – сині баклажани.
Бекаси – невеличкі пташки з довгим клювом.

# data[].attributes.headline
3.Словникова робота

# data[].attributes.subject
3.Словникова робота

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.attachment_link.title
Теорія літератури

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Давным-давно - может, сто лет назад, а может и ещё раньше - в домике на полпути между селом и вон тем откосом Даунских гор, жил пастух со своей женой и сынишкой. Целые дни, а если надо было, то, порой, и целые ночи, проводил пастух на широких, как море, отрогах гор. Были там с ним только солнце, звёзды да овцы, но совсем не было людей и не слыхать было их немудрящей болтовни.
Сынишка его, когда не помогал отцу, а, случалось, и когда должен был помочь, сидел, уткнувшись в толстые книги, что давали ему любезные господа и добрые пасторы со всей округи. Родители души в нём не чаяли, гордились им потихоньку, позволив идти своим путём и читать себе вволю. Поэтому и не получал он оплеух, которые, может быть, очень даже заслуживал, а был с отцом и матерью почти как равный. Они же считали, что так и надо, потому что их удел запасаться хлебом насущным, а его - книжной мудростью. И как бы там ни судили соседи, а отец с матерью знали, что книжная премудрость тоже может сгодиться в трудный час.
Мальчик же забавлялся естественной историей и волшебными сказками, набивал себе голову чем ни попадя - а, может, так оно и лучше.
Однажды пастух, которого уже несколько дней томили тревога и смятение, совсем утратил покой души, спустился с гор и пришёл домой, весь дрожа. Сел он у стола, за которым жена его мирно шила, а сын уткнулся в "Приключения Бессердечного Великана", и воскликнул в волнении:
- Довольно, Мария, ноги моей больше не будет в тех горах! Хватит!
- Не горячись так, дай сердцу отойти, - сказала жена, которая была очень рассудительной женщиной, - и расскажи нам прежде, что тебя так всполошило. Вот здесь я, вот - ты, вот - сынок наш, так давай потолкуем и, может, придём умом, что к чему.
- Вот уже несколько дней, как это началось. Помнишь ту пещеру? Никогда она мне не нравилась, и овцы её обходили стороной, а коли овцам что не по нраву, так они знают. Звуки из той пещеры неслись, будто дышит кто там тяжко или стонет, а порой храпит - глубоко-глубоко храп там слышался, настоящий храп - не почудилось. Вот как люди храпят! Знаете?
- Да знаю, - вдруг сказал мальчик, ничуть не удивившись.
- А я весь перетрусил, - продолжал пастух, - но тянуло туда почему-то, спасу нет! И вот сегодня вечером, прежде чем с гор спуститься, я тихонько заглянул в пещеру да и увидел. Боже, как сейчас вижу!
- Кого же ты увидел, - переспросила жена, которой передался его ужас.
- Да его самого и увидел, слышишь! - сказал пастух. - Высунулся он наполовину из пещеры, наверно, вкусить вечерней прохлады, как поэты говорят. Большущий, как четыре лошади, и весь чешуёй блестит: синяя-синяя чешуя сверху, и цвет её мягко менялся, так что внизу она уже была светло-зелёная. А когда он дышал, то над ноздрями будто лёгкий дымок струился, вроде как над белой, как мел, дорогой в знойный день без ветерка. Упёрся он подбородком в лапы, будто размышляя. Тихая такая тварь: не рычит, не буйствует, на задние лапы не встаёт, лежит себе чинно да мирно.
Всё вправду так, ну а мне-то что делать? Чешуя есть, значит и хвостище должен быть, я только, по правде, другого его конца не увидел. Я, знаешь ведь, не привык к такому, чур меня, не вожусь я с ними!
Мальчик, что за всю речь отца так и не поднял головы от книги, вдруг закрыл её, зевнул, хлопнул в ладоши и сказал сонно:
- Ладно, батюшка, не горюй. Дракон это просто.
- Что ты сынок! - вскричал отец. - Что ты знаешь о Драконах, сидя здесь?
- Да уж знаю, батюшка, - невозмутимо ответил мальчик. - Послушай-ка: у каждого из нас есть в жизни своя стезя. Ты всё знаешь об овцах, погоде и прочем, а я - о Драконах. Я ведь говорил, ты сам помнишь, что та пещера наверху - Драконья, что была она раньше Драконьей, и сейчас должна за Драконом остаться, если вообще есть на свете закон и правила. Теперь ты сам сказал, что видел в ней Дракона, значит всё как быть должно. Да я б куда больше удивился, если бы Дракона там не было. Всё в жизни вершится по закону, и если спокойно ждать, то дождешься своего. А теперь оставь это всё мне. Я прогуляюсь туда утречком - нет, прямо с утра не пойду: тут столько дел переделать надо. Да, под вечер, пожалуй, коли управлюсь. Схожу туда, да поговорю с ним, и увидишь - всё будет ладно. Только уж прошу тебя: не ходи туда и не тревожь его без меня. Ты их не понимаешь, а душа у них ранимая.
- Прав он, отец, - сказала разумно матушка. - Как говорит наш сынок, Драконы по его части. Он всех книжных зверей на память знает. А по правде, и меня жалость берёт как подумаю о бедной твари, что лежит там в горах одна-одинёшенька, и никто его не покормит, и не с кем ему словом перемолвиться. Так, может, нам чем помочь ему? А если он вполне благовоспитан, так сынок наш сразу поймёт. Подход у него есть, и все ему обо всём рассказывают.
А на другой день, попив чаю, зашагал мальчик по белой тропке к вершине Даунских гор, и там, конечно, нашёл Дракона: тот лениво лежал на мече прямо у входа в пещеру. Славный оттуда открывался вид! Направо и налево расстилались то голые, то поросшие ивняком склоны Даунса. Впереди раскрывалась долина с кучками крестьянских дворов, ниточками белых тропок во фруктовых садах и возделанными нивами, а на самом горизонте светлыми пятнышками чуть виднелись древние города. Прохладный ветерок ласкал траву, над дальним можжевельником уже поднималось серебристое плечо месяца, и, само собой, на душе у Дракона были мир да лад: мальчик услышал, как он ровно мурлычет. "Вот те на, век живи - век учись! - удивился он. - Ни в одной ведь книге не написано, что Драконы мурлычут".
- Здравствуй, Дракон! - поприветствовал его мальчик, взойдя к пещере.
Дракон, когда услышал шаги, захотел было вежливо встать навстречу гостю, но увидев, что пришёл какой-то мальчишка, сурово нахмурился.
- Не смей меня бить, кидать в меня камни, поливать водой или делать другие пакости - я такого не потерплю!
- Чего мне тебя бить! - сказал мальчик и устало свалился на траву рядом с чудищем. Как мне тошно всю жизнь слушать: "Не смей, да не смей!". Все, кому не лень, только это и говорят. Ты хоть, ради Бога, не говори. Я пришёл просто узнать, как ты поживаешь, как дела, а если я тебе мешаю, могу и уйти. У меня куча приятелей, и никто ещё не жаловался, будто я напрашиваюсь в компанию, если меня не хотят!
- Да что ты вдруг сразу обиделся! - поспешил успокоить его Дракон. - Видишь, хорошо мне здесь, клянусь долгим летним днём. Всё дела, да дела, парень, просто продыху нет. И знаешь, между нами, так надоедает порой!
Мальчик откусил травинку и пожевал.
- Ты к нам надолго? - спросил он вежливо.
- Сам ещё не знаю, - ответил Дракон. - Место вроде неплохое, только был я здесь пока всего ничего, и нужно оглядеться, пораскинуть мыслями в всё взвесить прежде, чем поселиться. Обосноваться - это дело серьёзное. А вот сейчас я тебя удивлю! Ни за что не догадаешься: знаешь, я ведь страшный лентяй и попрошайка!
- Ты и вправду удивил меня, - ответил мальчик признательно.
- Увы - это горькая правда, - продолжал Дракон, усевшись на задние лапы и явно довольный тем, что вдруг нашёл собеседника. - Представь себе, из-за этого-то я здесь и остался. Знаешь, другие мои родичи такие прыткие, такие непоседы, всё носятся, озорничают да буянят. То рыщут по песчаным пустыням, то меряют прыжками морские берега, то гонятся за храбрыми рыцарями, то крадут красных девиц - а мне бы только вовремя поесть, прислониться спиной к камню да сладко вздремнуть, а потом проснуться и поразмышлять, почему всё так в мире устроено, и нет этому ни конца, ни края. Сам ведь понимаешь. Ну, значит, когда это случилось, меня и застало врасплох.
- Когда что случилось, объясни, пожалуйста? - спросил мальчик.
- Я и сам толком не знаю, - вздохнул Дракон. - Только вдруг земля чихнула или вздрогнула, будто дно из бочки выпало. Всё затряслось, загрохотало, загремело, а меня стиснуло где-то глубоко-глубоко под землёй. Да и то хорошо, что нужно мне немного, а там было покойно и тихо, и никто, никогда, ни разу не просил меня куда-то сбегать или что-то сделать. Но ведь ум-то у меня живой, и был вечно занят, честное слово! А время шло, и жизнь стала казаться мне скучноватой. Стал я подумывать, что неплохо бы выбраться наверх и посмотреть, что там все другие делают. Начал я тогда скрести и рыть то в одну сторону, то в другую и добрался, наконец, до этой пещеры. Мне ваша сторона понравилась, и вид здесь отменный, и люди, что я видал, неплохие, и вообще я решил здесь поселиться.
- Чем же вечно занят твой ум? - спросил мальчик. - Вот что я хотел узнать.
Дракон чуть покраснел и потупил взор, а потом сказал стеснительно:
- А ты когда-нибудь, ну, так, для забавы только, пробовал слагать стихи?
- А как же, - ответил мальчик, - ворох целый. Не сомневаюсь, что случались среди них и хорошие, только никому они не нужны. Матушке нравится, когда я их читаю, и батюшке тоже. Но, мне кажется, они не совсем...
- Точно! - воскликнул Дракон. - Ну прямо как у меня! Мне тоже кажется, они не совсем... и ничего им не докажешь. Ты мальчик образованный, на тебе это написано. Ты послушай, что у меня получилось, когда я сидел там в глубине, и скажи по честному. Как здорово, что я тебя встретил, и другие соседи, надо надеяться, такие же приятные люди. Вот приходил сюда вчера вечером один очень милый старик, но, кажется, не хотел меня беспокоить.
- Это был мой батюшка, - сказал мальчик. - Да, он очень милый старик, и, если хочешь, я тебя когда-нибудь с ним познакомлю.
- Не могли бы вы вдвоём прийти сюда завтра. Мы пообедали бы и поговорили, - попросил Дракон с нетерпением. - Ну, конечно, если у вас нет более важных занятий, - добавил он вежливо.
- Спасибо тебе огромное, - сказал мальчик, - только мы никуда не ходим без матушки, и скажу тебе честно: боюсь, что ты ей не понравишься. Понимаешь, ведь ты - Дракон, и никуда от этого не денешься. А когда ты говоришь, что надумал здесь поселиться, и о соседях, мне кажется, что ты не совсем понимаешь своё положение: ты ведь враг рода человеческого!
- Да у меня во всём мире ни одного врага нет! - рассмеялся Дракон. - При моей-то лени да ещё врагов себе наживать! А если порой мне хочется почитать кому-то свои стихи, так я ведь и их стихи с удовольствием послушаю.
- Милый мой! - вскричал мальчик. - Ну, постарайся правильно понять своё положение. Если другие люди обнаружат тебя, они придут сюда с пиками и мечами, и с чем попало. Они ведь считают, что тебя нужно убить! Ты ведь для них пагуба и чудище зловредное!
- Ни слова правды в этом! - возмутился Дракон и грустно покачал головой. - Я готов предстать перед самыми суровыми судьями, а вот тебе в доказательство сонетик, который я сочинил, пока ты поднимался в гору...
- Да пойми ты, - закричал мальчик, вскочив на ноги, - я должен идти домой, и нет у меня времени для сонетов: меня мама ждёт! Я к тебе как-нибудь завтра загляну, только уразумей, что для людей ты - проклятие и кара Божья, а иначе попадёшь ты в переплёт, и совсем не в книжный. Доброй ночи.
Уговорить родителей оказалось легче лёгкого: они знали, что их мальчик в чудищах из сказок смыслит больше всех и верили ему на слово. Сын представил своего батюшку-пастуха со всеми почестями, и со всех сторон было высказано множество любезностей и добрых вопросов. Но матушка, хоть и порывалась помочь, чем только могла: и заштопать, что надо, и в пещере прибрать, а, может, и сварить чего, когда все мысли Дракона уйдут в сонеты, и он забудет о еде - мужчины ведь вечно такие - никак не хотела его признавать. Дракон - он Дракон и есть, и они знать не знают, как он здесь появился: это было её последним словом. Но она охотно согласилась, чтобы сынок её наведывался туда по вечерам для тихих бесед, но домой возвращался не позже девяти.
О, сколько же задушевных бесед провели они, присев на меч, и сколько замечательных историй услышал мальчик о той давней поре, когда Драконов было видимо-невидимо, и мир не был таким вялым, а жизнь была полна захватывающих приключений, поворотов и неожиданностей.
Но то, чего опасался мальчик, вскоре случилось: ведь даже скромнейший и любезнейший Дракон на свете, если он ростом с четырёх лошадей да покрыт синей чешуёй, не может совсем спрятаться от людских глаз. И поэтому в сельской таверне судили да рядили вечерами о том, что появился-де в даунской пещере Дракон, сидит там и о чём-то размышляет. Селяне, хоть и были изрядно напуганы, но и гордились: ведь иметь своего местного Дракона - это вроде как отличие, вроде как перо в шляпе носить. Все, однако, были согласны, что допускать такого нельзя. Омерзительное чудище нужно убить и освободить край от этой напасти, проклятия и карающего бича. А что ни один курятник не пострадал от Дракона, так в том ли резон? Он был Драконом, сам это признавал, а что не вёл себя как другие Драконы, так это его личное дело. Но от отважных речей, не дошло до мечей. Не нашлось героя, жаждущего взять копьё, освободить страждущее селение и покрыть себя бессмертной славой. Так что каждый вечер их жаркие споры кончались ничем. А тем временем Дракон валялся себе на травке, любовался закатами, рассказывал мальчику допотопные истории и доводил до совершенства свои старые стишки, размышляя над новыми.
Однажды, спускаясь в село, мальчик вдруг увидел, что всё оно по праздничному убрано, а вроде никакого праздника в календаре не значилось. Повсюду в окнах вывесили ковры и яркие материи, трезвонили церковные колокола, улица была усыпана цветами, а люди столпились по обеим сторонам, болтали, толкались, и каждый просил другого отойти подальше. В толпе мальчик увидел своего приятеля и окликнул его:
- Что тут у вас стряслось? Актёры что ли приехали или цирк с медведями?
- Да ничего, это он сюда идёт.
- Кто сюда идёт? - спросил мальчик, втискиваясь в толпу. - Как кто? Святой Георгий, конечно, - ответил приятель. - Прослышал он о нашем Драконе и направился сюда, дабы сразить мерзкое чудище и освободить народ от гнетущего ярма. Знатный будет бой!
Ну и новость! Мальчик решил удостовериться во всём окончательно и пролез между ногами добродушных взрослых, умоляя их поменьше толкаться. Пробившись в передний ряд и затаив дыхание, он стал ждать появления героя.
Тут в дальнем конце улицы раздались возгласы ликования, потом послышался размеренный стук копыт боевого коня, сердце мальчика забилось быстрее, и он уже, сам не помня как, тоже радостно закричал со всеми. Все были полны восторга, все весело кричали, а женщины высоко поднимали младенцев и размахивали платками, когда Георгий медленно шествовал по улице. Сердце мальчика замерло, и он чуть не захлебнулся от восторга: так прекрасен и величав был герой - в жизни не видал он подобного: бороздки доспехов вычеканены золотом, шлем с пером на луке седла, а густые льняные волосы обрамляли благородный и добрый лик Святого, но взгляд его был суров.
У маленькой сельской гостиницы он натянул поводья, а селяне окружили его с возгласами приветствия и благодарности, и с многословными жалобами на обиды и притеснения, которые им довелось претерпеть. До мальчика доносился исполненный доброты и строгости голос Святого, а говорил он, что всё теперь будет по правде, что он вступится за них, воздаст супостату и освободит их от ярма. Потом он спешился и зашёл в ворота, а толпа хлынула за ним.
Но мальчик со всех ног бросился в горы.
- Всё кончилось, Дракон! - выкрикнул он, едва завидев чудище. - Он пришёл! Он уже здесь! Возьми себя в лапы и сделай же что-нибудь, наконец!
Дракон облизывал чешую и протирал её кусочком байки, которую мама мальчика послала ему, пока чешуя не засияла, как бирюза.
- Не горячись, мальчик, - сказал он, не повернув головы. - Присядь, передохни и вспомни, что глаголом управляет существительное, а потом, будь добр, расскажи мне, кто же сюда пришёл?
- Ты прав, не будем выходить из себя, - сказал мальчик. - И, надеюсь, у тебя хватит хладнокровия, когда ты услышишь мою новость. Пришёл сюда Святой Георгий, только и всего. Въехал он в селение с полчаса назад. Ты его, конечно, уложишь одним ударом - такой большой парень! Но я думал, что всё же лучше сказать тебе заранее, потому что у него длиннющее и очень острое копьё!
Тут мальчик вскочил и пустился в пляс, предвкушая великую битву.
- Ах, милый мой, - простонал Дракон, - как это всё ужасно. Я его не увижу, это точно. Знаться с ним не хочу. Конечно, ничего любезного в нём нет. Так что попроси его, пусть себе уходит. Скажи, если ему очень хочется, пусть напишет мне, только я не смогу уделить ему времени для беседы. Сейчас я никакого не принимаю.
- Ну, послушай меня, Дракон, - умолял мальчик, - не будь таким упрямым и вредным. Ты ведь знаешь, что рано или поздно тебе всё равно придётся сразиться с ним, потому что он Святой Георгий, а ты - Дракон. Так что лучше не откладывай, а потом мы опять займёмся сонетами. И подумай, пожалуйста, о других. Если и тебе здесь скучно, представь, как скучно здесь мне!
- О, юный мой друг! - ответствовал торжественно Дракон. - Пойми же раз и навсегда, что я не умею драться и не хочу драться. В жизни я никогда не дрался, и сейчас не стану, только чтобы потешить тебя гладиаторским боем. В былые дни я всегда думал, что пусть лучше дерутся другие, у кого лапы чешутся, и, пожалуй, лишь по этой причине я сейчас имею удовольствие беседовать с тобой.
- Но ведь если ты не станешь сражаться, он отрубит тебе голову, - в ужасе простонал мальчик, сокрушенный мыслью о том что, может потерять и зрелище, и друга.
- Ну, это вряд ли, - лениво пробормотал Дракон. - Ты что-нибудь придумаешь. Я в тебя верю: ты ведь такой распорядительный. Беги сейчас вниз к моему дорогому незваному гостю и сделай всё как надо. Я оставляю всё на твоё усмотрение.
Мальчик вернулся в селение очень удручённый. Во-первых, потому что никакой битвы не будет, а, во-вторых, потому, что его дорогой и уважаемый друг Дракон совсем не показал себя таким героем, как мальчику бы хотелось. И, наконец, был ли Дракон героем в глубине души или нет, не имело никакого значения, потому что, можно не сомневаться, Святой Георгий срубит ему голову. "Да уж, возьми тут, да что-нибудь придумай! - горько сказал он себе. - А Дракон смотрит на всё будто пригласили его на чаепитие или на крокет".
Когда он шёл по улице, селяне уже толпой валили домой. Все были в восторге и радостно обсуждали блистательный бой, который им предстоит лицезреть. Мальчик дошёл до гостиницы, зашёл в главный покой, где в одиночестве восседал Святой Георгий, размышляя над планами сражения и вспоминая горестные рассказы о грабежах, насилии и других бесчинствах, которыми разбередили его добрую душу.
- Можно мне войти, Святой Георгий, - вежливо спросил мальчик и остановился в дверях. - Я хочу перемолвиться с тобой словечком о Драконе, если ты ещё не устал от этих разговоров.
- Войди, мальчик, - приветливо позвал Святой. - Боюсь, что это будет ещё одна история о притеснениях и обидах. Неужели тиран лишил тебя любящих родителей? А, может быть, нежной сестры или милого брата? Ну что ж, скоро все они будут отмщены!
- Ничего подобного, - сказал мальчик. - Здесь какое-то недоразумение, и я хочу его прояснить. Дело в том, что наш Дракон - добрый.
- Знаю, что ты горько шутишь, мальчик, - сказал Святой Георгий. - Уж какой он добрый, мне сейчас порассказали. И поверь, я ничуть не жалею, что на этот раз противник будет достоин моего стального меча, что это - добрый Дракон, а не худой выкормыш их зловредного племени.
- Да он совсем не из зловредного племени! - вскричал мальчик в отчаянии. - До чего же упрямы люди, если какая-то мысль втемяшится им в голову. Я ведь без иронии говорю, что этот Дракон добрый, он мой друг, и он рассказывает мне самые интересные сказки о давних временах, когда он был совсем маленьким. Он был так добр к моей матушке, а матушка всё готова была для него сделать. И мой батюшка его любит, хотя он плохо разбирается в искусстве и поэзии и всегда засыпает, когда Дракон заводит речь о каком-то стиле. Дело в том, что он нравится просто всем, кто с ним познакомится. Он так привязчив и доверчив, ну просто как дитя.
- Сядь и пододвинь свой стул поближе, - сказал Святой Георгий. - Мне нравится, что ты готов вступиться за своего друга.
Не сомневаюсь, что и в Драконе есть нечто хорошее, если он смог завести дружбу с таким мальчиком, как ты. Но ведь дело не в этом. Весь этот вечер я выслушивал с несказанной болью и горечью истории об убийствах, грабежах и притеснениях. Да, люди, порой преувеличивают и не всегда говорят убедительно, но в общем получился длинный ряд тяжких злодейств, а история учит нас, что и величайшие негодяи бывали порой добродетельны в своём семейном кругу, и опасаюсь, что твой высокообразованный друг, несмотря на качества, которыми он завоевал (и вполне заслуженно) твоё уважение, должен быть незамедлительно уничтожен.
- Так вы поверили басням, которыми этот люд потчевал вас? - спросил мальчик нетерпеливо. - Да наши селяне самые большие выдумщики во всей стране, и это всем известно. Ты - новый человек в здешних краях, а то знал бы уже об этом. Всё, что им надо, так это поглазеть на вашу борьбу. Вот в той конюшне за нами они держат сейчас взаперти несчастного барсука, и как раз собирались завтра потешиться над ним, но теперь отложили это удовольствие, пока ты не кончишь своё дело. И, конечно, они тебе все уши прожужжали льстивыми словами о том, какой ты герой, и что ты обязательно выйдешь победителем во имя справедливости, и ещё много чего. Но позволь тебе сообщить, что они заключали пари шесть к четырём, что победит Дракон!
- Шесть к четырём за Дракона, - опечаленно пробормотал Георгий, и подпёр щёку ладонью. - Это порочный мир, и мне кажется иногда, что несчастье его не в одних лишь Драконах. И всё же - не могло ли случиться, что коварное чудище ввело тебя в обман относительно своей истинной природы, чтобы твои добрые слова о нём служили завесой для его злых дел? А уверен ли ты, что сейчас в этой мрачной пещере на замурована несчастная принцесса?
Но едва сказав эти слова, Святой Георгий тут же пожалел, потому что они очень огорчили мальчика.
- Уверяю тебя, Святой Георгий, - сказал он серьёзно, - ничего подобного в пещере и в помине нет. Этот Дракон - настоящий джентльмен каждой своей чешуйкой, и он был бы ужасно уязвлён, узнав, какие - мальчик запнулся - какие неточные слова ты сказал о нём.
- Ну, может быть, я был чересчур доверчив, - сказал Святой Георгий. - Может быть, я неправильно оценил эту тварь? Так что же нам делать? Вот Дракон, и вот - я, и сошлись мы почти лицом к лицу, и все думают, что мы жаждем пролить кровь друг друга. Я и в самом деле не вижу никакого выхода. А что бы ты предложил? Ты можешь что-нибудь устроить?
- Вот и Дракон то же самое говорит, - раздражённо ответил мальчик. - Кажется, вы оба решили всё свалить на меня? А разве я смогу уговорить вас потихоньку уйти отсюда?
- Боюсь, что не сможешь, - ответил Святой. - Это против правил, и ты это знаешь не хуже меня.
- Ну, тогда слушай, - сказал мальчик. - Ещё не поздно, и я мог бы проводить тебя к Дракону, чтобы вы познакомились и сами всё обсудили. Это недалеко, и Дракон охотно примет моего любимого друга.
- Так, мне кажется, не принято, - сказал Святой Георгий, вставая, - но сейчас это, пожалуй, самый разумный выход. Ты так хлопочешь о своём друге! - добавил он добродушно. - Не унывай! Может, как-нибудь обойдется и без боя.
- А мне так хочется, чтобы бой всё-таки был, - грустно прошептал мальчик.
- Слушай, Дракон! - громко позвал он, когда они поднялись к пещере. - Я привёл с собой друга.
Дракон вздрогнул и проснулся.
- Я тут, извините, ну, немного задумался, - сказал он просто. - Рад с вами познакомиться. Какая сегодня прелестная погода!
- Это - Святой Георгий, - сказал мальчик. - Святой Георгий, позвольте мне представить вас Дракону. Мы пришли сюда, Дракон, чтобы спокойно всё обсудить, и дай Бог, чтобы нам хватило здравого смысла договориться, не углубляясь в велеречивые рассуждения. А ещё, меня мама ждёт и волнуется.
- Рад познакомиться с тобой, Святой Георгий, - начал Дракон не без волнения. - Я знаю, что ты много путешествуешь, а я по природе большей домосед. Но я смогу показать тебе много древностей, если ты задержишься здесь, и рассказать предания нашей страны.
- Я думаю, - ответил Георгий убедительно, но прямо, - что лучше бы нам воспользоваться советом нашего юного друга и что-то решить. Не считаешь ли ты, что проще всего нам провести бой по правилам, и пусть победит сильнейший? А в селении уже заключают пари и ставят на тебя больше, чем на меня. Но я не обижаюсь.
- Ну, согласись, Дракон, - радостно воскликнул мальчик. - И никакой мороки не будет!
- Помолчи и не вмешивайся, мой юный друг, - строго ответил Дракон. - Поверьте мне, Святой Георгий, - продолжил он. - Нет никого на свете, кому мне хотелось бы угодить больше, чем вам и моему юному другу. Но ведь всё это вздор, бахвальство и глупость. Нам ведь совершенно не из-за чего сражаться. Я биться не буду, так давайте на этом и порешим.
- А вот я возьму и нападу на тебя, - сказал рассерженный Святой.
- Не нападешь! - победно отпарировал Дракон. - Я просто спущусь поглубже в пещеру и пересижу в той дыре, где я был раньше, и тебе до смерти надоест здесь снаружи ждать, пока я выйду к тебе на бой. А когда ты уже насовсем уйдёшь, я с большим удовольствием вылезу, потому что места здешние мне нравятся, и я здесь останусь.
Святой Георгий окинул взором открывавшийся с горы восхитительный вид.
- А что - прекрасное место для сражения, - продолжал настаивать он. - Эти бескрайние волнистые склоны Даунса и будут нам ареной. А как на фоне просторного синего неба засверкает моя кольчуга! Какая будет картина!
- Вот сейчас ты хочешь сыграть на моей слабости к прекрасному, - сказал Дракон. - Но это не пройдёт, какая бы прекрасная картина при этом ни возникла, - добавил он не совсем уверено.
- Ну, теперь мы, кажется, подходим ближе к делу, - вставил своё слово мальчик. - Видишь, Дракон, схватка так или иначе всё же состоится, потому что ты ведь сам не хочешь заползти обратно в эту грязную дыру и сидеть там Бог знает сколько.
- Давай так договоримся, - сказал Святой Георгий, - я тебя чуть трону копьём - без этого, сам понимаешь, уж никак нельзя - но большого вреда тебе не сделаю. У тебя ведь так много тела, что найдётся хоть один нечувствительный кусочек. Ну вот, например, за твоей передней лапой. Я тебе не сделаю больно, честное слово!
- Ты всё дразнишься, Георгий, - сказал Дракон, чуть рисуясь. Нет, в это место нельзя. Даже если там не будет больно - а я прямо сейчас шкурой чую, что будет страшно больно - то будет страшно щекотно, я расхохочусь и всю схватку испорчу.
- Ну, тогда в другое место, - терпеливо предложил Георгий. - Вот здесь под шеей, где у тебя толстые складки кожи: если я их трону копьем, ты даже не заметишь.
- Хорошо, а ты уверен, что попадешь как раз в нужное место? - беспокойно спросил Дракон.
- Конечно уверен, - подтвердил Георгий. - Уж в этом на меня ты можешь положиться!
- Вот, потому что мне приходится полагаться на тебя, я и спрашиваю! - пробурчал Дракон. - Не сомневаюсь, что ты будешь горько сожалеть о допущенной в спешке ошибке, но ведь я-то буду сожалеть вдове больше! В жизни, впрочем, всегда приходится кому-то доверять, и твои планы, кажется мне, не хуже прочих.
- Послушай, Дракон, - перебил их мальчик, задетый поведением своего друга, который будто сам напрашивался на поражение. - Я совсем не вижу, в чём же твоя роль. Должна, наверно, состояться схватка, и тебе в ней вмажут, и я никак не пойму, в чём тут для тебя выгода?
- Святой Георгий, - спросил Дракон, - объясни мне, пожалуйста, что будет, если я окажусь сраженным в смертельной схватке?
- Ну, тогда, по правилам, я, кажется, должен буду торжествовать победу и отвести тебя на рынок или на площадь.
- Вот именно, - сказал Дракон, - Тогда... - Да, и что тогда, - задумался Святой Георгий, - тогда, наверно, будет пир на весь мир.
- Вот именно, - сказал Дракон, - и в этом моя выгода. Послушай, - обратился он к мальчику, - здесь я помираю со скуки, и никто меня не ценит. А тогда с помощью нашего дорого друга, взвалившего на себя столько хлопот, я стану членом общества. А ведь у меня столько качеств, чтобы стать любезным принявшим меня людям. Так что, всё решено. А теперь, с твоего разрешения - я, ты знаешь, старомодный - я не могу просто взять и попрощаться с тобой, но...
- Только помни, Дракон что и тебе надо будет побороться, - сказал Святой Георгий, поняв намёк и вставая, - я имею в виду, что надо будет встать на дыбы, дунуть на меня огнём и показать разные другие штуки!
- На дыбы-то я смогу встать, - сказал Дракон по секрету, а вот дышать огнём разучился, но постараюсь. Спокойной ночи!
Они спустились с холма и уже почти вернулись в селение, когда Святой Георгий вдруг остановился. - знаешь, я ведь забыл что-то очень важное, - сказал он. - Там должна быть принцесса, объятая ужасом и прикованная к скале, всё как в сказках. Мальчик, найди где-нибудь принцессу.
Мальчик как раз зевал во весь рот.
- Я страшно устал, - захныкал он. - Не могу я сейчас ночью найти тебе принцессу как в сказке. Меня мама ждёт, и не проси меня сегодня ни о чём больше, хорошо?
А на следующее утро спозаранку потянулся народ к Даунсу. Все оделись по воскресному и несли корзины, откуда выглядывали головки бутылок, и все торопились занять самое лучшее место, чтобы посмотреть на схватку. А выбрать хорошее место было непросто, потому что мог ведь победить и Дракон, и даже те, кто поставили на него, совсем не ждали, что он обойдется с ними иначе, чем с теми, кто поставил против. Вот и выбирали места так, чтобы в случае чего можно было легко удрать, а в первом ряду сидели только мальчишки, которые улизнули от родителей. Они валялись и катались в траве, и совсем не слушали пронзительных окриков и угроз своих встревоженных мам.
Мальчик занял хорошее место спереди лицом к пещере и волновался, как режиссер в день премьеры. Можно ли положиться на Дракона? Вдруг он передумает и сорвёт всё зрелище. Всё ведь придумывалось в такой спешке, и не было даже репетиции, так что он может занервничать, струсить и совсем не показаться. Мальчик пристально глядел на пещеру, но в ней не было никаких признаков жизни. А, может быть, Дракон взял да и удрал тайком ночью?
Верх холма был весь чёрен от людей. Вдруг оттуда раздались радостные возгласы, замахали платки, а значит появилось что-то, чего мальчик не мог видеть, потому что сидел у конца Драконьего ряда. Ещё через минуту показался сам Святой Георгий в красных перьях и верхом на коне, медленно ступившем на ровную площадку у входа в мрачную пещеру. Как доблестен и прекрасен был он на высоком боевом коне, его золотые доспехи блистали на солнце, в руке вздымалось копье и трепетал на его конце белый вымпел с пурпурным крестом. Святой Георгий натянул поводья и замер. Ряды зрителей обеспокоено отпрянули, и даже мальчишки перестали дергать за волосы и награждать тумаками друг друга и потянулись вперёд в ожидании.
- Ну, давай, Дракон, выходи! - нетерпеливо прошептал мальчик, ёрзая на месте. Но не стоило ему беспокоиться: предстоящее так взволновали Дракона, что он проснулся рано и стал готовиться к первому появлению на публике так тщательно, как если бы года потекли вспять, и он снова стал маленьким Дракончиком и в пещере своей мамы-Драконихи играл с сестричками в Святого и Дракона, и Дракон обязательно должен был победить.
Вдруг послышалось бормотанье смешанное с храпом, и возросло оно до громоподобного рёва, заполнившего всю долину. Вход пещеры затянуло дымом, и в нём появился сам Дракон, великолепный, сверкающий и синий, как море. Он так восхитительно прыгнул вперёд, что народ только ахнул. Чешуя его блестела, он колотил по сторонам длинным острым хвостом, рвал когтями землю, и комья её падали ему на спину, а ноздри извергали дым и пламя.
- Молодец, Дракон! - выкрикнул мальчик в восторге, а про себя добавил: "Совсем не думал, что он способен на такое!"
Святой Георгий опустил копье, склонил голову, пришпорил коня и гулко проскакал по траве. Дракон бросился вперёд с визжащим рёвом: хрипящий и лязгающий пастью синий шар из чешуи и огня.
- Промах! - взвыла толпа.
Золотые доспехи на миг смешались с сине-зелёными чешуйками и острым хвостом, а затем громадный конь, закусив удила, вынес Святого с высоко поднятым копьем прямо ко входу пещеры.
Дракон сел и яростно залаял, а Георгий с трудом развернул коня, изготовившись к новой атаке.
"Конец первого раунда, - подумал мальчик. - Здорово у них вышло. Надеюсь, что Святой не потеряет самообладания. А на Дракона вполне можно положиться. Каким он оказался актёром!
Георгий, наконец, осадил ретивого коня и огляделся, вытирая пот с чела. Он заметил мальчика, улыбнулся и кивнул ему, и поднял на миг три пальца.
"Всё тут уже заранее расписано, - подумал мальчик, - и третий раунд будет последним. А хорошо бы чуть подольше.
Интересно, что этот чудак-дракон сейчас выкинет?" А Дракон в антракте вставал на дыбы и носился кругами на потеху публике.
Словно волнистая рябь перекатывалась у него по спине вдоль всего тела: от острых ушей до острого кончика длинного хвоста. А синяя чешуя просто вызывала восторг, и мальчик вспомнил, что Дракон хотел добиться успеха в обществе.
Святой Георгий взял в руки поводья и стал двигаться вперёд, опустив копьё и твёрдо усевшись в седле.
- Тайм! - заорали все в восторге, и Дракон, перестав носиться кругами, переваливался с ноги на ногу неуклюжими прыжками с воинственным кличем краснокожих индейцев. Ошарашенный конь так рванул, что Святой едва-едва удержался, схватившись за гриву, а когда они пулей пронеслись мимо, Дракон исхитрился крепко дернуть конягу за хвост, и несчастное животное пустилось стремглав по всему Даунсу. Слова Святого, потерявшего стремя, не были, к счастью, слышны почтенной публике.
Второй раунд обнаружил несомненное расположение толпы к Дракону. Зрители сразу оценили соперника, знающего себе цену и желающего показать хорошую игру. Много ободряющих замечаний услышал мальчик, пока его друг важно прохаживался взад и вперёд, выпятив грудь и задрав хвост и, несомненно, наслаждаясь обретённым успехом.
Святой Георгий спешился, подтянул подпругу и, дав волю воображению, высказал коню витиеватым восточным стилем всё, что он думает о нём, его родственниках и его поведении в этом бою, а мальчик спустился к другому концу ряда поближе к Святому и держал его копьё.
- Как здорово вы дрались! - сказал он со вздохом. - А нельзя ли посражаться подольше?
- Думаю, не стоит, - ответил Святой. - Твой приятель слишком уж прост: сразу стал задаваться, когда ему засвистели и захлопали. Он, конечно, всё уже позабыл о нашем разговоре и будет валять дурака без конца. Поэтому надо с ним закончить в этом же раунде.
Одним махом он взлетел в седло и принял у мальчика копьё.
- Ты не бойся, - сказал он мягко. - Я точно знаю, где у него это место, а он мне поможет: он ведь понимает, что иначе не бывать ему на банкете!
Теперь Георгий укоротил копьё, взяв его под мышку, но не помчался галопом, как в прошлый раз, а припустил рысью к Дракону, который уселся на корточки и крутил хвостом так, что тот щёлкал в воздухе, будто бич. А святой всё объезжал супостата кругами да присматривался к тому, намеченному для раны местечку. Дракон тоже осторожно выхаживал по прежнему кругу, иногда делая обманный бросок головой. Оба выжидали нужного момента, а зрители смолкли, затаив дыхание.
Раунд тянулся так несколько минут, но кончился столь быстро, что мальчик лишь едва уловил молниеносное движение руки Святого, и вдруг закружились вихрем хребет, когти, хвост и размётанная земля. А когда пыль рассеялась, все зрители с гиком и криком ринулись вперёд. Тут мальчик увидел, что Дракон лежит, пригвождённый копьем, а Святой Георгий спешился и стоит над ним, расставив ноги.
Всё выглядело до того естественно, что мальчику перехватило дыхание, и он бросился к другу в надежде, что рана его не так уж серьёзна. Когда он приблизился, Дракон поднял одно большое веко, и с важным видом тут же прикрыл его. Георгий крепко прижал к земле Драконью шею, но поразил он его в то самое разрешённое местечко и так, что Дракону не было даже щекотно.
- Давай руби ему голову! - крикнул кто-то из рукоплещущей толпы. Он, конечно, поставил на Дракона, и сейчас был разочарован.
- Не сегодня, друг мой, - вежливо ответил Святой Георгий. - С этим всегда успеется. Сейчас мы спустимся в село, немного отдохнём и подкрепимся, а потом я с ним хорошенько поговорю, и вы увидите, что это уже совсем другой Дракон. При волшебном слове "подкрепимся" толпа тут же выстроилась в процессию и стала в молчании ждать сигнала к движению. Время разговоров, возгласов и пари прошло, и наступил час действий. Святой Георгий поднял двумя руками копьё, освободил Дракона, который встал, встряхнулся и осмотрел свою чешую, шипы и всякие бугорки, дабы убедиться, что они в полном порядке. Тогда Святой сел на коня и повёл за собой процессию, Дракон робко пошёл вместе с мальчиком, а за ним на почтительном расстоянии двинулись проголодавшиеся зрители.
И ещё много незабываемых событий произошло, когда они спустились вниз и стали в ряд перед гостиницей. Подкрепившись и отдохнув, Святой Георгий произнёс речь, в которой объявил почтенной публике, что отныне они свободны от ненавистного ига, и для этого ему пришлось потратить немало сил и лишить себя удобств, а значит, хватит им ворчать, жаловаться и выдумывать беды, которых вовсе не было. И нечего глазеть с таким восторгом на бой, потому что в следующий раз драться им придётся самим, а это уже будет совсем не так забавно. Здесь в конюшне гостиницы заперли барсука - так пусть его сейчас же выпустят: он сам пойдёт и проследит.
Потом он сказал, что Дракон всё обдумал, понял, что у всякой вещи есть две стороны, и ничего плохого он впредь делать не будет, а если селяне станут вести себя пристойно, то он, может быть, здесь у них и останется. Поэтому с Драконом нужно дружить, а не нагонять страхи и не измышлять, чего сами не знают, а знают они, просто стыдно сказать, как мало. И Георгий ещё раз наказал им поменьше воображать, чего не было, не выдумывать напраслин и не считать, что другие люди в них поверят, как бы затейливо их ни рассказывали.
Потом он сел под покаянные вздохи и возгласы, а Дракон толкнул мальчика под бок и шепнул, что он и сам не смог бы найти слов лучше. Тогда все разошлись, чтобы принарядиться к большому пиру.
Пир, конечно, хорош тем, что там едят и пьют, но ещё лучше, что задают его, когда кончается трудное время, отступают заботы и кажется, что до завтра ещё долго-долго. Святой Георгий был счастлив, потому что он пошёл на бой, и в этом бою не пришлось никого убивать. Он ведь вовсе не хотел кого-то убивать, хотя ему часто приходилось это делать. И Дракон был счастлив, потому что принял бой и, не получив в этом бою серьёзной раны, стал любимцем народа и вошёл в общество. И мальчик был счастлив, потому что бой всё-таки был и, несмотря на это, оба его друга остались в самых лучших отношениях. И все другие тоже были счастливы, потому что посмотрели на этот бой - ну, а что ещё нужно было им для счастья?
Дракон же любезно разговаривал со всеми и стал душой того вечера. Святой и мальчик, посмотрев на всё, поняли, что они на этом пиру лишь гости, а вся честь и слава достались Дракону. Но это их нисколько не огорчило, потому что сами они тоже были добрыми, а Дракон совсем не зазнался и их не бросил. Напротив, он каждый раз обращался к мальчику и говорил с выражением: "Слушай, ты не забудешь проводить меня домой? Не забудь, пожалуйста!", и мальчик кивал, хотя он обещал своей маме не задерживаться.
Но вот и пир кончился, и гости стали понемногу расходиться с добрыми словами и пожеланиями, и приглашениями, а Дракон, проводив последнего, вышёл на улицу с мальчиком, вытер лоб, вздохнул, сел у дороги и стал смотреть на звёзды.
"Что за чудная ночь! - бормотал он. - Что за чудное место! И зачем мне тащиться на эту треклятую гору. Вот мальчик обещал проводить меня домой, значит он должен меня проводить. А я, выходит, совсем безответственный, и отвечать за всё должен мальчик".
Тут его челюсть упала на широкую грудь, и он мирно задремал.
- Да проснись же, Дракон! - взмолился мальчик. - Ты ведь знаешь, что моя мама ждёт и волнуется, а я страшно устал. Ты ведь сам просил меня, чтобы я тебя проводил, а я пообещал. Я понятия не имел, что так получится, а то ни за что не обещал бы!
Тут мальчик сел на обочину рядом с Драконом и расплакался.
Дверь дома раскрылась, сноп света упал на дорогу, и Святой Георгий, вышедший прогуляться по вечерней прохладе, увидел две фигуры - громадного неподвижного Дракона и плачущего мальчика.
- Что стряслось, мальчик? - спросил он ласково.
- Да вот эта неповоротливая скотина, - хныкал мальчик. - Сперва он заставил меня пообещать, что я провожу его домой, а затем завалился спать. Проще проводить домой стог сена! А я устал, и меня мама... - тут он снова заревел.
- Не горюй, - сказал Святой Георгий. - Я пойду с тобой, и мы вместе проводим его. Проснись, Дракон! - сказал он резко и потряс чудище за локоть.
Дракон сонно поднял голову.
- Какая ночь, Георгий! - пробормотал он. - Какая...
- Послушай, Дракон, - твёрдо сказал Святой. - Вот здесь ждёт маленький мальчик, чтобы проводить тебя домой, и ты хорошо знаешь, что ему уже два часа как пора быть дома в кроватке, а я не знаю, что скажет его мама, и любой, кроме тебя, бесстыжий себялюбец, давно сам послал бы его спать.
- Значит он должен идти спать! - воскликнул Дракон, вздрогнув. - Бедный мальчик. Да как можно ему не спать в такой час! Такого просто терпеть нельзя, и мне кажется, Святой Георгий, что ты был не очень внимателен к нему. Поэтому встаём и идём, и хватит нам тут препираться да собираться. Дай мне руку, мальчик. Спасибо тебе, Георгий. Рука, на которую можно опереться в горах, это всё, что мне нужно!
Так, держась за руки, они и пошли в гору: Святой Георгий, Дракон и мальчик. Огни селения скрылись вдали, но остались звёзды, полная луна и они сами, шедшие вверх по Даунсу. А когда они обогнули последний угол и скрылись с глаз, ночной ветерок донёс обрывки старинной песенки. Уж не знаю точно, кто из них там пел, только ведь, может статься, что и Дракон!
7

Эту сказку-шутку об очень добром и ленивом Драконе рассказал век с лишним назад

# data[].attributes.attachment_link.title
Кеннет Грэхем. Сказка о добром драконе

# data[].attributes.attachment_link.description
Давным-давно - может, сто лет назад, а может и ещё раньше - в домике на полпути между селом и вон тем откосом Даунских гор, жил пастух со своей женой и сынишкой. Целые дни, а если надо было, то, порой, и целые ночи, проводил пастух на широких, как море, отрогах гор.

# data[].attributes.headline
5.Займи позицію

# data[].attributes.subject
5.Займи позицію

# data[].attributes.body
Створи спільний документ

# data[].attributes.headline
4.Образи - символи

# data[].attributes.subject
4.Образи - символи

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.attachment_link.title
Образи-символи

# data[].attributes.headline
2.Робота з текстом

# data[].attributes.subject
2.Робота з текстом

# data[].attributes.attachment_link.description
Розподілити цитати героїв

# data[].attributes.headline
7.Чи завжди ми знаємо правду?

# data[].attributes.subject
7.Чи завжди ми знаємо правду?

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.attachment_link.title
Чи знаємо ми  завжди правду?

# data[].attributes.headline
9.Домашнє завдання:

# data[].attributes.subject
9.Домашнє завдання:

# data[].attributes.body
1. Опрацювати твір  Юрія Винничука «Місце для дракона», скласти план.

2. Віднайти у тексті алегоричні образи дракона, Пустельника, князя.

3. Намалювати ілюстрації до твору.

# data[].attributes.headline
5.Це цікаво!

# data[].attributes.subject
5.Це цікаво!

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Повість-казка

Не від того я помру,

Що на світі буде война.

А від того, що вона

Мого вірша не достойна.

Ярослав Довган

РОЗДІЛ І

1

У вікні дзижчала муха, і нудотливе оте дзижчання навівало сон, так само, як і порипування віконниць од непомітного вітру. Спекотливий полудень порозморював усе довкола, жовтою від пилюги і сонця вуличкою пленталася баба Дрімота і мак розсипала - куди мак сипне, там усе й засне, а по нивах недожатих блукала Полудниця із серпом і пильнувала, чи не зостався який сміливець на полі у полудень дожинати, але не було нікого, бо добре відомо, що від Полудниці нічим не відкупишся і не відмолишся - махне серпом по шиї, та й край. Попід парканами дрімали коти, собаки, свині й кози впереміш, наче одна родина, позаривалися в порох кури, навіть метелики непорушно застигли на квітах, мов одинокі пелюстини.

Князь люботинський куняв у кріслі, заколисаний мушиним дзижчанням, у сни занурений, наче у мутну, теплу воду, і снилися йому війни, переможні походи, руїни здобутих фортець, довгі вервечки полонених. Були це особливі сни, бо з'являлися вони лише в полудень, а вночі ніколи й, тому-то він із такою шанобою до них ставився, що навіть оголосив по всьому князівству наказ, щоб ані одна душа не важилася в полудень потривожити його супокій. Небавом навіть собаки призвичаїлися до нового розпорядку, хоч, правда, кількоро вже поплатилося життям за те, що о тій святій порі дозволили собі продерти горлянку.

Відколи князь посів батькові володіння, запанувало на люботинських землях небувале затишшя. Лицарі, які були, сиділи по своїх добрах та й наливалися тлущем, якось самі собою відійшли в забуття турнії, а якби й збрело князеві затіяти щось таке, то невідомо, що б з цього вийшло, бо лицарі, не тримаючи тривалий час у руках ні меча, ні списа, тільки посміховсько із себе зробили б. Сусіди перестали зазіхати на спірні прикордонні села й містечка, хоча раніше затівалися баталії навіть через задрипаного хутора чи старого вітряка, якого хтось на межі поставив. Ніхто ні в кого не викрадав доньки, нікому жита не толочив від час ловів. Потроху оця сумирність передавалася й міщанам та селянам, ба навіть бурсаки втихомирились і не влаштовували колотнеч на ярмарках та міських ринках.

Спокій і затишок запанували в князівстві, и полудень став богом, якому хоч і молилися, проте жертву приносили зовсім маленьку, майже непомітну жертву, а в нагороду здобули нудьгу, котра, мов іржа меч, пороз'їдала душі люботинців, а що ті одвикли боронитися, запанувала вона безроздільно, викликаючи неймовірну лінь та розмореність. Здавалося, всі люботинці тільки для того й живуть, щоб виспатись, і якщо не закинули вони ще своїх ремесел та господарок, то тільки тому, що, не забезпечивши здорової їжі, не мали вони й здорового сну. І коли якийсь чужинець заїжджав у ті краї, то навіть сонце над Люботином здавалося йому куди вгодованішим і ситнішим, ніж на батьківщині.

Раніше князь утримував невелике військо, та, оскільки не було війн і воно влітало йому в дзвінкий гріш, розпустив його. Тоді як батько провів життя своє верхи на коні в безконечних походах і тільки мріяв про спокій, князь, навпаки, аж переситився спокоєм. Деколи його опановувало бажання струсити з себе оту сонливість і бездіяльність, кидався щось робити - затіє, було, собор будувати, вже й підвалини закладуть, та раптом махне рукою й більше не з'являється на будові, а майстри розповзуться по домівках, і ніхто потім про собор не згадує.

З літами одступав сон від нього, а натомість сповзалися лихі тривоги, прокрадалися в груди сухі й сичали під горлом, як люті вужі. Безсоння зривало вночі його з ліжка і змушувало блукати, наче сновиду чи привида, лункими покоями замку, і кроки його викликали моторош у сторожі.

У князя була донька - прекрасна Настасія. Прийшла їй пора до вінця ставати, але за давнім звичаєм прихильність князівни здобувалася в турніях чи військових походах. Наречений мусив бути героєм. Та де його взяти в князівстві, котре як не спить, то дрімає? Нема війн, нема розбійників, не з'являються ані злі чаклуни, ані людожери, кудись поділися страшні бататоголові дракони. Звідки візьметься геройство? Чого доброго, князівна задівується, і князь не матиме спадкоємця, розпадеться держава, яку з таким трудом клеїли докупи його пращури. Ось вони осудливо зиркають на нього із портретів, і ніде сховатися йому від їхніх поглядів, які пропікають, наче залізо розпечене. Далебі, вже пора діяти, не має він права зволікати, інакше проклянуть його й духи предків, і наступні покоління.

Ці тривожні думки проникли в його сон і вирвали звідти, ще пробував заколисати себе сонливими хвилями, навмисно й очей не розплющував, але даремно. Звівся на ноги й рішучим кроком попрямував до дверей. Сторожа дрімала, епершись на галябарди.

- Дідько б вас побрав! Отак ви вартуєте свого пана? Швидко мені воєводу сюди!

Прибіг захеканий воєвода. Став перед князем, вибалушивши здивовані очі та кривлячи рота в гамованому позіханні.

- Слухайте сюди, - сказав князь. - Так далі не піде. Ми котимося в прірву, - тут він зробив паузу, щоб заспаний воєвода встиг перетравити сказане. - До чого дійшли вже? Я доньку заміж не годен видати. За кого її віддам? Де герої? Де лицарі, уславлені подвигами? Га? Я вас питаю!

Воєвода роззявив було рота, проте тільки для того, щоб випустити на волю "ги-и-и-х", бо голова його, ще не освіжіла після сну, не могла ніяк второпати, що від нього хоче князь.

- Мовчите? Отож-бо. А чи задумувалися ви коли-небудь, на якого біса вас тримаю і гроші плачу? Ви ж воєвода, так? А де ваше військо?

- Та ви ж самі казали...

- Знаю! То були інші часи. Сусіди, гадаєте, не пронюхали, що військо наше ропущене? Може, вже й міркують собі, з якого боку лучче ударити... Але чому це мене хвилює, а не вас - воєводу? Даю два тижні. За цей час хочу бачити тисячу вояків. Зберіть, озбройте і починайте муштрувати. Далі. Всі сторожові вежі й прикордонні фортеці обновіть і підправте як слід, обсадіть залогами. Далі. Відправте надійних людей збирати данину. Що за чорт? Восьмий рік мої підвладні й мідяка не платять! Зберіть з них за всі роки, а як хто опиратиметься - в Чорну вежу. Без балачки. Доста панькатися. Оголосіть по всьому краю, що від дня святого Онуфрія запроваджуються турнії. Мій старий закон, який забороняв герці між лицарями, скасовую. Все зрозуміло?

- Та зрозуміло, - зітхнув воєвода. - Мені зрозуміло, а як іншим? Ну, оголошу набір до війська. Гадаєте, підуть? За ті пару талярів? Та кожен колишній вояк уже так з вухами в господарство заліз, що тою мізерією його не спокусиш. Він оно збіжжя вивезе до Чехії, то заробе стілько, що, дивись, і сам зможе військо набирати.

- А ви присилуйте.

- Добре сказати - присилуйте. Чим присилую? Оцими двома руками? Хіба сторожу вашу познімати. Та й те, скільки тої сторожі? Селюхи іно за ціпи візьмуться - розбіжиться ваша сторожа, як курчата перед шулікою.

- Що ви верзете? А закон? Я встановлював закони чи мої діди? Хіба насміляться вони піти проти закону?

- Е-е, ваша милість, тут ви трошки той... Самі ж, вибачайте, начхали на закон. А ваші підвладні з вас-таки приклад і взяли... Та хоч би й закон. Що з нього? Хіба за часів вашого татуня, царство їм, не гнали батогами людей до війська, не посилали вояків данину збирати, не садили у в'язниці? А був же закон! Але тоді хоч було чим той закон підтримувати. А нині залишились я та ви. Хіба удвох і підем данину збирати. Ну, ще тих бомків з-за дверей візьмеш. Лицарі, що за ці роки зібрали по своїх добрах, то те й пробенкетували.

Князь нічого нового для себе не почув, але тому, що не раз і сам про те все мислив, стало на душі гірко й похмуро.

- То що порадите? - спитав.

- Не хтів я раніше казати, поки ще всього не перевірив, та, здається, господь змилостивився над нами.

- Ви про що?

- Пригнався днями до мене побережник. І знаєте, яку новину приніс? Каже, бачив дракона.

- Та йдіть!

- Каже, біля Бистриці.

- Справжнього дракона?

- Ну та справжнього. З крилами. Все як має бути. Вогонь видихає. Здоровий, каже, як гора.

- І де він живе?

- У тій самій печері, де жив той дракон, що його при вашому дідові забито було.

- Ти диви! Господи, чим я віддячу тобі за ласку твою? - вклякнув під образами й помолився, а як устав з колін, то радість світилася в його очах, а плечі розправилися, наче й не згорблювалися ніколи.

- Нині вранці я посилав людей, і вони підтвердили. На березі Бистриці бачили сліди драконові.

- Ну що ж, господи благослови. Розсилайте гінців. Так і оголосіть: хто переможе дракона - пошлюбить князівну і сяде на престолі. Бій з драконом - святе діло. Тут народ валом повалить. Проти цього лицарі не встоять. Я впевнений, що вони тільки-но цюю вість зачують, враз усі бенкети закинуть, за мечі візьмуться та жирок позганяють.

2

Дракон ще був зовсім молодий. Минуло вісім років, відколи він вилупився з яйця, що пролежало, може, із сотню літ у печері. Не було кому заопікуватися ним та навчити драконячого способу життя, бідолаха навіть не знав, чим повинен харчуватися, і їв собі травичку, листячко, різні там ягідки, дикі яблука й груші. Цілими днями просиджував у печері, тільки вночі виповзав на прогулянку, і через те ніхто й не підозрював про його існування. Але якось він серед ночі забрів до густелезного лісу, проблукав у ньому до світанку й, коли вже повертав назад, натрапив у гайку біля річки на чиюсь хатину, з-за хатини чулося лунке гупання. Дракон спинився й зацікавлено почав наслухати. Небавом затихло і з-за рогу вийшов старий чоловік, несучи оберемок дров. Дракона він помітив щойно тоді, як висипав дрова біля порога, і хоч оте чудовисько на ту пору було всього лиш завбільшки з вола, проте й цього виявилося достатньо, щоби чуб на голові в пустельника - скільки вже там було його - заворушився, мов трава схарапуджена.

Оце так і почалося їхнє знайомство. Дракон ще й говорити не вмів, був наче мала дитина. Та голову мав тямущу і досить хутко навчився говорити по-людськи. Вони бачилися мало не щодня, і минав їхній час у цікавих бесідах. Єдине, на що пустельник ніяк не хотів погодитись, це навчити дракона грамоти.

- Не драконове це діло, книги читати.

# data[].attributes.attachment_link.title
Місце для дракона - Юрій Винничук, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Місце для дракона" (автор: Винничук Юрій Павлович). Читати повністю електронну книгу Юрій Винничук - Місце для дракона онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.body
Буктрейлер до книги "Місце для дракона" Ю.Винничук

# data[].attributes.attachment_link.title
Буктрейлер до книги "Місце для дракона" Ю.Винничук

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Юрко Винничук

Ім'я при народженні

Винничук Юрій Павлович

Псевдо

Юзьо Обсерватор, Тиберія Шпака, Аліна Джурик, Ярина Джурик, Ван Ян Мен, Макс Гамбургер, Ізидор Павв, Лизунчак,[1] Рома Попелюк

Народився

18 березня 1952 (67 років)
Станиславів

Громадянство
(підданство)

СРСР Україна

Діяльність

журналіст, письменник, редактор, перекладач

Alma mater

Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника

Мова творів

українська

Жанр

детективний
історичний
пригодницький
еротичний

Magnum opus

Танґо смерті

Премії

Винничук Юрій Павлович на Вікісховищі

Висловлювання у Вікіцитатах

Розпочав літературну діяльність у 1970-х роках з написання поетичних творів. Загалом вийшло дві поетичні збірки Винничука - "Відображення" (1990) та "Передчуття осені" (2010), - однак усі вірші автора написано до 1993 року. У 1970-х також було видано поему "Арканум" та оповідання "Ги-ги-ги", які висміювали радянську владу. У 1980 - 1990-х роках Винничук видав низку літературних містифікацій, серед яких переклад віршів давньоірландського поета Ріанґабара, акровірш "Пісня світова" Анни Любовичівни, щоденники Роксолани "Житіє гаремноє" тощо. Режисер естрадного театру "Не журись" (1987-1991) та засновник "Кабарету Юрця і Стефця" (1990).

Серед найвідоміших художніх творів Винничука романи "Діви ночі" (1991), "Танґо смерті" (2012), "Аптекар" (2015), "Цензор снів" (2016), "Лютеція" (2017) та "Нічний репортер" (2019). Серед творів для дітей - повість "Місце для дракона" (1990) та ціла низка казок: "Цукровий півник", "Метелик вивчає життя", казки про друзів Чеберяйчиків. Винничук також відомий як упорядник краєзнавчих книг "Легенди Львова" (1999), "Кнайпи Львова" (2000), "Таємниці львівської кави" (2001), а також численних збірок та антологій української літератури. Зокрема, Винничук є упорядником антології української фантастики XIX століття "Огн́енний змій" (1989), збірки української літературної казки XIX століття "Срібна книга казок" (1993), збірки українських літературних казок "Зачароване місце" (2006) тощо. Крім того, у період 2001-2010 років у видавництві "Піраміда" вийшло 12 книжок різних авторів під брендом "Юрій Винничук презентує". Твори Винничука перекладено англійською, німецькою, французькою, хорватською, польською, чеською, болгарською, білоруською, сербською, російською, японською, китайською, есперанто, та іншими мовами.

Член Українського ПЕН та віце-президент Асоціації українських письменників.

Народився 18 березня 1952 року в Станіславі (нині - м. Івано-Франківськ). Батьки письменника волиняни: батько родом із села Бережанка на Лановеччині, мати - із села Малі Фільварки (зараз Підлісне) неподалік Кременця. Під час Другої світової війни батько входив до загону мельниківця Андрія Яворенка. Згодом до цього ж загону приєднався й дідусь Юрія з материного боку Лук'ян Сапіга, якого мельниківці визволили з Кременецької в'язниці. Письменник має ім'я свого дядька Юрія Сапіги, члена молодіжної ОУН, якого 1941 року вбили чекісти. Освіту здобув у Івано-Франківському педагогічному інституті, філологічний факультет (1969-1973 роки), учитель української мови й літератури. Після закінчення вишу почав працювати в газеті "Прикарпатська Правда". Водночас ним зацікавилося КДБ і 4 квітня 1974 року провело обшук у помешканні письменника, сподіваючись знайти антирадянські твори. 1974-го переїхав до Львова, де весь час ходив із валізою власних рукописних творів, через що отримав прізвисько "Юрко-чемодан". Працював вантажником, художником-оформлювачем, а згодом також займався фарцуванням та свого роду сутенерством, супроводжуючи повій, які йшли "на діло", щоб у такий спосіб вивчити їхній побут. У двадцятип'ятирічному віці проходив військову службу в армії, де працював у штабі. 1978 року написав поему "Арканум" та оповідання "Ги-ги-ги", знову ж таки привернувши увагу працівників КДБ.

1987- 1991 - режисер Львівського естрадного театру "Не журись!", для якого писав сценарії вистав та пісенні тексти. Окрім того, брав участь у театрі "Не журись!" і як комедійний актор. У 1990 покинув театр і разом зі Стефком Оробцем створив "Кабарет Юрця і Стефця". Також кабаретні замальовки Винничука ставилися на сцені молодіжного фестивалю "Вивих", що проходив двічі - у 1990 та 1992 роках.

2012 року Юрій Винничук взяв участь у бурлескному проекті Ореста Лютого "Лагідна українізація". Під час одного з виступів письменник піднявся з зали на сцену і почав читати свій вірш під назвою "Колискова", який розповідає про сни політиків. За рік до початку Євромайдану часопис "Український тиждень" замовив у Винничука невеличкий сатиричний текст і автор написав трагікомічну п'єсу на одну дію - "Останній Бункер" (2013), що розповідає про втечу Януковича та захоплення народом Межигір'я, його резиденції.

У 1991-1994 роках займав посаду редактора відділу містики та сенсацій у газеті "Post-Поступ". Зокрема, 1993 року на сторінках газети "Post-Поступ" Винничук розкритикував новий журнал "Літературно-Науковий Вісник" за привласнення назви "ЛНВ" - часопису, що виходив у 1898-1932 роках. Згодом Степан Пінчук, головний редактор журналу, подав на Винничука до суду, звинувативши його в тому, що стаття мала згубний вплив на подальшу долю журналу, публікацію якого довелося призупинити. Суд прийняв рішення на користь позивача та змусив Винничука виплачувати моральне відшкодування.

У 1995-1998 роках Винничук працював головним редактором еротичної газети "Гульвіса" (Львів), а у 1998-1999 роках займав посаду редактора відділу в газеті "Поступ", де, зокрема, почав використовувати псевдонім Юзьо Обсерватор, аби надалі уникнути можливих судових процесів. З 2006 року - головний редактор відновленої газети "Post-Поступ".

1997 року став членом Асоціації українських письменників, а 2004 року - віцепрезидентом цього об'єднання.

1990 року видав свою дебютну збірку поезій "Відображення", яка налічувала близько двадцяти сторінок. Наступна поетична збірка письменника - "Передчуття осені" - побачила світ аж 2010 року і мала повніший характер. Усі вірші автора написано до 1993 року, оскільки, на переконання самого Винничука, "поезія належить молодості, а хто пише після 35 - той впадає у глибокий маразм".

Окрім того, в 2011 році окремі вірші Юрія Винничука ввійшли до збірки "Ніч еротичної поезії", а 2012 року також і до перевидання - "Ніч еротичної поезії non-stop". 14 вересня 2012 року на сцені львівського театру "Вознесіння" відбулася "ніч еротичної поезії", де Винничук та інші автори протягом двох годин декламували свої твори перед публікою.

Для дитячої аудиторії Юрій Винничук зазвичай творить у жанрі літературної казки, однак дещо модифікованої, поєднаної з іншими жанрами. Серед найвідоміших дитячих книжок письменника: повість-казка "Місце для дракона" (1990), яка розповідає про травоїдного дракона Грицька, що зображений не жорстоким хижаком, а мрійником та романтиком; фантастична казка "Літопис від равлика" про добровільне перевтілення одного з персонажів на молюска, низку казок про двох друзів Чеберяйчиків, приміром казка "Метелик вивчає життя", яка знайомить нас із чарівною країною Вирій, де обоє друзів зустрічають метелика-одноденка, який має лиш одну добу, аби пізнати життя.

2005 року видавництво "А-ба-ба-га-ла-ма-га" видало ілюстровану дитячу книгу письменника "Історія одного поросятка", а у вересні 2018 року у цьому ж видавництві вийшла ще одна книжка автора - віршована казка "Цукровий півник".

Писати Винничук почав іще студентом Івано-Франківського педінституту, на самому початку 1970-х, але перші книжкові публікації з'явилися лише двадцять років по тому. Перші надруковані прозові твори Винничука з'явилися на початку 90-х, зокрема, у 1990 році вийшла друком його перша збірка прози "Спалах" (1990), куди окрім іншого увійшли повісті "Місце для Дракона" (1990) та "Королевич-машкара" (1990). Наступна збірка прози автора під назвою "Вікна застиглого часу" вийшла лише через десять років у 2001 році.

У 1991 році з'являється перша повість для дорослих - кримінальний детектив "Діви ночі", спочатку 1991 року в журналі "Дзвін", а згодом у 1992 році окремою книгою в київському видавництві "Український письменник". У 1992 році також з'явилася повість-антиутопія "Ласкаво просимо в Щуроград", дія якої відбувається на фоні реалій тоталітарного радянського режиму. Наступною повістю Винничука було "Житіє гаремноє", яке вийшло у 1992 і нібито базувалося на "справжніх" щоденниках Роксолани.

Першим романом автора стала "Мальва Ланда" (2000 журнальна публікація, 2003 окремою книгою). У 2005 вийшов романи "Весняні ігри в осінніх садах", а в 2010 - роман "Груші в тісті". Хоча сюжетно ці два твори й не мають нічого спільного, їх поєднує інше - те, що обидва містять автобіографічні елементи з життя Винничука. У романі "Груші в тісті" Винничук також приділив особливу увагу богемному життю Львова у 1970-80-ті роки, тема яка до того була дуже украй мало описана в українській літературі. У 2005 році за роман "Весняні ігри в осінніх садах" Винничук отримав свою першу літературну нагороду "Книга року Бі-Бі-Сі". 2012 року світ побачив роман "Танґо смерті", який приніс авторові другу літературну перемогу "Книгу року Бі-Бі-Сі".

2015 року вийшов роман "Аптекар", події якого відбуваються у Львові сімнадцятого століття та, зокрема, детально описує катівське ремесло. Роман отримав чимало схвальних відгуків, став фіналістом конкурсу Книга року Бі-Бі-Сі, проте поступився збірці оповідань Василя Махна.. У вересні 2018 року під-час Форуму видавців 2018 було представлено продовження "Аптекаря" - роман "Сестри крові".

2016 року вийшов авантюрний роман "Цензор снів", який розповідає "про польоти над Атлантикою і казино, красивими жінками і шпигунами, погонями і ранами, зрадою та любощами". 2017 року світ побачив роман "Лютеція", який описує деякі моменти із життя Івана Вагилевича.

2019 року була видана детективна повість під назвою "Нічний репортер", що розповідає про розслідування журналіста Марка Криловича у справі вбивства кандидата в президенти Львова у 1938 році.

Літературні містифікації (1980-ті - 1990-ті)

У 1980-х Винничук став відомим завдяки своїм літературним містифікаціям, що мали розголос, подібний до аналогічної творчості американського письменника Кліфорда Ірвіна, які він згодом описав як " намагання дати ляпаса тодішній системі, [створити] своєрідний протест". Зокрема він створив літературну містифікацію про сплюндрування Києва військами Батия 1240 року, що нібито були описані середньовічним ірландським поетом Ріанґабаром, який начебто був свідком тих подій та описав їх у вірші-ламентації "Плач над градом Кия". І вірш, і власне "середньовічного ірландського поета Ріанґабара" Винничук вигадав. Він опублікував свій "переклад вірша" з ірландської мови спочатку в газеті "Літературна Україна" (1982), а потім - у журналі "Жовтень" (1984, № 9). Містифікація виявилася настільки переконливою, що 1990 року згадка про Ріанґабара та його текст (як правдиву пам'ятку) потрапила до статті "Ірландська література" в Українській літературній енциклопедії.

Ще одна містифікація від Винничука - акровірш "Пісня світова" Анни Любовичівни, який він теж опублікував як знайдений текст XVII сторіччя. Винничук вперше опублікував свій "переклад" з польської мови в антології "Пісні Купідона: любовна поезія на Україні XVI - поч. XIX ст." (1984). Згодом цей вигаданий твір було включено, зокрема, до третього тому хрестоматії української літератури "Слово многоцінне" виданої у 2006 році.

Оскільки жоден науковець не запідозрив містифікації, згодом Винничук сам зізнався, що ці твори вигадані.

На початку 90-х Олександр Кривенко, який тоді обіймав посаду головного редактора часопису "PostПоступ", звернувся до Винничука з пропозицією створення скандальної публікації задля збільшення зацікавленості серед читачів. Винничук вирішив опублікувати "справжні" щоденники Роксолани під назвою "Житіє гаремноє". Автор вигадав цілу історію, як йому начебто вдалося віднайти щоденники турецької наложниці, а згодом і дружини шаха, і "описав те, чим займалася Роксолана в гаремі".

Нерозвинена містифікація помітна й у романі "Мальва Ланда", оскільки головна героїня могла вважатися прототипом російської радянської правозахисниці та члена Гельсінської групи Мальви Нойєвни Ланді. Окрім того, коли героїня роману видавала свою збірку поезій, її редактором став Остап Грицай, справжній український письменник та перекладач.

Одним із різновидів містифікацій Юрія Винничука - зазначення неправдивої інформації про джерела походження творів, які він переклав або впорядкував. Зокрема, письменник вказує, що взяв оповідання "Історія черепа" Ореста Авдиковського з часопису "Галицька Русь" за 1892 рік, а також приписує оповідання невідомого автора "Кімната привидів" до творів, що друкувались на сторінках часопису "Annales des sc. Psych" (1891).

Юрій Винничук також укладач антологій, зокрема, забутих авторів. За його словами: "Укладати антології - досить марудна справа, і, як бачите, ніхто не хоче тим займатися. Я ж шукаю тексти у старих газетах, журналах - і це цікаво, особливо, коли виявляю якогось абсолютно невідомого автора, абсолютно невідомий текст - це для мене найбільша приємність." Загалом, письменник упорядковує антології та збірки на таку тематику:

готика, фантастика, міфологія та демонологія ("Огненний змій", "Чорт зна що", "Міфи та легенди українців", "Книга Бестій" тощо);

казки ("Біблійні казки", "Зачароване місце: українська літературна казка", "Срібна книга казок: антологія української літературної казки XIX століття" тощо);

краєзнавство ("Кнайпи Львова", "Легенди Львова" тощо);

твори репресованих українських письменників ("Розіп'ята муза", "Невідоме Розстріляне Відродження", "Соловецький етап. Антологія" тощо).

Юрій Винничук розпочав свою літературну діяльність у 80-х та відразу влився в когорту письменників-нонконформістів, які протистояли радянській владі на літературній ниві [виправити стиль]. Письменник творить у найрізноманітніших художніх жанрах (роман, антиутопія, оповідання, п'єса, поезія тощо), а також пише публіцистику, містифікації, бібліографічні і краєзнавчі книжки, займається художнім перекладом. За словами Т. Кахановської та М. Назаренко: "Винничук - взагалі фігура настільки багатогранна, що може вважатися „сам-собі-літоб'єднанням"".

У своїй розвідці літературознавець Григорій Грабович відзначає Винничука як популяризатора Львова, а Я. Поліщук та І. Бондарь-Герещенко вважають творчість письменника органічною частиною постмодерної української літератури. У своїх творах Юрій Винничук дотримується авантюрного або детективного сюжету та зазвичай додає елементи гротеску, бурлеску, фантасмагорії, пародії, гумору, іронії, сарказму, стьобу, еротизму та містифікацій. Окрім того, письменниця Роксолана Харчук називає Винничука "батьком „чорного гумору" в українській літературі", а Павло Загребельний - "Геростратом української історії".

У квітні 2016 року журналіст львівського онлайн-журналу "Варіанти" Олег Хавич у своїй статті під заголовком "Кава з плагіатом", звинуватив Винничука у тому, що деякі частини краєзнавчої книжки "Таємниці львівської кави" (2001) запозичені з російськомовної книги Миколи Пучерова "Все о кофе" ( укр. Все про каву ), виданої 1987 року в київському академічному видавництві " Наукова думка". Хавич звинуватив Винничука у тому, що цілі абзаци роману "Таємниці львівської кави" нібито є перекладом з російської на українську мову з книги Пучєрова. У 2018 році у відповідь на ці звинувачення Винничук зазначив, що у книзі є запозичення лише кількох сторінок рецептів кави та інформації про вирощення кави, що мандрують з книжки до книжки різних авторів, які в першому виданні були позначені зірочкою, бо не належали авторові. В 2019 вийшло нове видання, яке відтворює зауваги першого про те, що ці сторінки були надані Львівською кавовою фабрикою.

У січні 2012 року набув розголосу опублікований наприкінці 2011 року Винничуком вірш "Убий піда...са", через який один з тодішніх депутатів Верховної Ради України від комуністів, Леонід Грач, звинуватив Винничука у поширенні порнографічного змісту та заклику до повалення чинного ладу в Україні. Згодом, через публікацію цього вірша, Грач подав на Винничука заяву до прокуратури, що багато оглядачів сприйняли як політичне переслідування тодішнім режимом.

Після публікації голови Українського інституту національної пам'яті (УІНП) Володимира В'ятровича 25 січня 2018 року у Facebook щодо підступності "русского міра", який вміє вербувати людей не лише силою примусу, тобто жорсткою силою, але й м'якою силою, заманюючи їх "симпатичним, вишуканим та респектабельним" російським культурним продуктом, як от книгами, піснями, чи фільмами, певна кількість проросійськи налаштованих користувачів в українському сегменті Facebook висловили своє незадоволення тезами В'ятровича. Водночас, значна кількість українських інтелектуалів та публічних осіб висловили свою підтримку позиції В'ятровича щодо підступності руского міра. Серед тих, хто підтримав позицію директора УІНП був і Винничук, який наприкінці січня 2018 року написав статтю-відповідь обвинувачам В'ятровича в інтернет-газеті "Збруч".

Розмірковуючи у своїй статті про залюбування-одержимість багатьох українців російською культурою, зокрема літературою, Винничук підкреслив вторинність російської культурної продукції й зокрема літератури, якщо той культурний продукт сприймати у контексті світової культури. Зокрема, як приклад вторинності російської літератури Винничук навів приклади плагіату таких відомих російських літераторів як Олександр Пушкін чи Михайло Булгаков. Винничук підкреслив, що "чимало класичних віршів Пушкіна, в тому числі „Лист Тетяни", - це переспіви з французької" та що "[він] ніколи Булгаковим не захоплювався з тієї простої причини, що мав значно ширші читацькі обрії, ніж ті, хто читали тільки українською та російською. Людина, начитана у світовій літературі, легко побачить всю вторинність роману „Майстер і Маргарита"".

Після інсценування вбивства Аркадія Бабченка у мережі з'явився так званий Список 47, який перелічує людей, яким начебто загрожує смерть від рук кілера. Серед цих людей фігурувало й ім'я Юрія Винничука. Письменник прокоментував цю подію такими словами: "Мова не йде про те, щоб знищити всіх 47 людей, які є в цьому списку. Думаю, просто накидали імена, загибель яких викликала б якийсь резонанс. Очевидно, що всіх 47 осіб знищувати не збиралися. Йшлося про кількох людей. Можна собі уявити, якби замочили трьох-чотирьох, який би кіпіш піднявся. Усі почали б говорити, що держава нічого не контролює, почалася б абсолютна паніка".

Живе у містечку Винники, що розташоване за шість кілометрів на схід від Львова. Одружений з понад на двадцять років молодшою дружиною Мирославою (1976 р.н.). Виховує сина, який має подвійне ім'я Олесь-Лук'ян (2004 р.н.).

Повісті/романи

"Місце для дракона" (1990) - повість // вперше з'явилася у 1990 році збірці "Спалах", окремою книгою: Львів: Піраміда (2002)

"Королевич-машкара" (1990) - повість // вперше з'явилася у 1990 році у збірці "Спалах"

"" (1991) - повість // вперше з'явилася у 1991 році у журналі "Дзвін", окремою книгою: Київ: Український письменник (1992)

"Ласкаво просимо в Щуроград" (1992) - повість // вперше з'явилася у 1992 році у журналі "Сучасність", окремою книгою: ?

"Житіє гаремноє" (1992) - повість // вперше з'явилася у 1992 році у газеті "Post-Поступ", окремою книгою: Львів: Піраміда (1996)

"Мальва Ланда" (2000) // вперше з'явилася у 2000 році у журналі "Сучасність", окремою книгою: Львів: Піраміда (2003)

"Весняні ігри в осінніх садах" (2005, Львів: Піраміда)

"Груші в тісті" (2010, Львів: Піраміда)

"Танґо смерті" (2012, Харків: Фоліо)

"Аптекар" (2015, Харків: Фоліо)

"Цензор снів" (2016, Харків: Фоліо)

"Лютеція" (2017, Харків: Фоліо)

"Сестри крові" (вересень 2018, Харків: Фоліо) (прим.:продовження до роману "Аптекар")

"Нічний репортер" (квітень 2019, Харків: Фоліо)

"Відображення" (1990), збірка віршів.

"Передчуття осені" (2010), збірка віршів написаних у 1970-1993 рр.

Збірки оповідань

"Спалах" (1990),

"Вікна застиглого часу" (2001),

"Ги-ги-и" (2007), оповідання у жанрі чорного гумору

"Арканум" (2019)

Краєзнавчі книги

"Легенди Львова" (1999)

"Кнайпи Львова" (2000),

"Таємниці львівської кави" (2001),

"Таємниці львівської горілки" (2006),

Енциклопедії

"Книга бестій" (2003), міфологічна енциклопедія (серія "Юрій Винничук презентує: Мітольогія")

"Чорт зна що" (2004), міфологічна енциклопедія (серія "Юрій Винничук презентує: Мітольогія")

"Галицька кухня" (2004), кулінарна енциклопедія

Дитячі книги

"Гопля і Піпля" (2008)

Серія "Казкова скарбниця" (з 2002; 3 книжки у серії),

"Історія одного поросятка" (2005)

"Балакуче яблучко та інші історії" (2016)

"Метелик вивчає життя" (2016)

"Перекладенець" (2016)

"Лежень" (2016)

"Чеберяйчики Гопля і Піпля" (2016)

"Казки зі Львова" (2017)

"Чудернацькі казки" (2017)

"Казки веселі і сумні" (2018)

"Цукровий півник" (вересень 2018), віршована казка

"Останній Бункер" (2013), трагікомедія на одну дію

"Дракон", поставлена на сцені львівського театру "МЕТА"

"Огненний змій: антологія української фантастики XIX століття" (1989, перевидання 2006 має назву "Огняний змій"), укладач

"Нічний привид: антологія української готичної прози ХІХ століття" (2001, перевидання 2007), укладач

"Потойбічне": Українська ґотична проза ХХ ст (2005), укладач

"Біблійні казки" (2005), укладач

"Розбійницькі скарби: казки про розбійників" (2006), укладач

"Зачароване місце: українська літературна казка" (2006), укладач

"Антологія української фантастики ХІХ-ХХ ст" (2015), укладач (перевидання 2017)

Серія "Юрій Винничук презентує" у видавництві Піраміда, серія книг різних жанрів

2001 р. Львівський Шерлок Голмс: детективні оповіді (прим.: упорядники Юрій Охріменко, Борис Корпан та Наталя Космолінська; автори: Адам Стодор та Вільгельм Раорт)

2001 р. Духи старого Львова (прим.: автор Стефан Грабінський, переклад з польської: Мирослава Трофимука та ін.))

2001 р. Нічний гість: моторошні оповіді (прим.: упорядник: Юрій Винничук)

2001 р. Колекція пристрастей (прим.: автор Наталка Сняданко)

2002 р. Клуб комісара Бонця: кримінальні загадки (прим.: автор: невідомий; редактор: Юрій Винничук; переклад з польської: Лариса Андрієвська)

2002 р. На щербатім львівськім бруці (прим.: автор Мечислав Опалек, переклад з польської: Лариса Андрієвська)

2003 р. Смерть виповзає з підвалів (прим.: автор Юрій Винничук під псевдонімом Ярина Джурик)

2003 р. Герой передмістя (прим.: автор: Іван Керницький)

2008 р. Сороміцькі оповідки (прим.: упорядник: Юрій Винничук та Володимир Гнатюк)

2008 р. Гопля і Піпля (прим.: автор Юрій Винничук)

2009-2010 рр. "Легенди Львова" - (прим.: автор Юрій Винничук)

2010 р. Легенди Львова. Книга перша - вперше видна 1999 року у видавництві Сполом

2009 р. Легенди Львова. Книга друга

2004 - "Мальва Ланда" (озвучив Роман Семисал)

2006 - "Книга бестій" (озвучив Ігор Мурашко);

2010 - "Груші в тісті" (озвучив Віктор Власенко);

2011 - "Весняні ігри в осінніх садах" (видавництво "Наш Формат"; озвучка - народний артист України Олексій Богданович, продюсування - Сергій Куцан, звукорежисура - Володимир Муляр);

2013 - "Вікна застиглого часу";

2016 - "Аптекар" (озвучила Галина Шумська);

2016 - "Місце для дракона" (озвучила Катерина Шестакова);

2019 - "Весняні ігри в осінніх садах" (озвучив Олександр Рудько для аудіокнигарні "АБУК").

Автор перекладів з англійської, німецької, валлійської, російської, чеської, польської та хорватської.

Ірландська середньовічна лірика / [З давньоірл. переклав Юрій Винничук] // Всесвіт. - 1992. - № 3-4.

Богуміл Грабал. Барон Мюнгавзен. Переклад з чеської: Юрій Винничук. Київ, видавництво "Класика", 2002.

Богуміл Грабал. "Вар'яти" (Вибрана проза). Переклад з чеської: Юрій Винничук. Львів, ВНТЛ-Класика, 2003. 184 стор. ISBN 966-7493-48-2 (Класика)

Філіп Давид. "Місячна карета". Переклад з сербської: Юрій Винничук // "Антологія сербської постмодерної фантастики". Львів: "Піраміда", 2004. 300 стор.: С. 92-101. ISBN 978-98522-07-9

Богуміл Грабал. "Я обслуговував англійського короля". Переклад з чеської: Юрій Винничук. Київ: А-ба-ба-га-ла-ма-га. 2009. 240 стор. ISBN 978-966-7047-87-0

Еріх Марія Ремарк. "Життя у позику". Переклад з німецької: Рома Попелюк та Юрій Винничук. Львів, ТзОВ "Експрес Медіа Принт". 2014. 194. ISBN відсутнє

Також перекладав коротку прозу таких авторів як: Григорій Данилевський ("Біс на вечорницях", "Життя через сторіччя"), Стефан Ґрабінський ("Чад"), Микола Костомаров ("Дитяча могила"), Юрко Юрченко ("Журавель"), Іван Борозна ("Золота гора, або Я тебе вирятую"), Орест Сомів ("Київські відьми"), Михайло Чайковський ("Могила"), Володимир Росковшенко ("Шапка", "Орендатор"), Зоран Ферич ("Полапка Волта Діснея"), Богуміл Грабал ("Чи не бажаєте побачити Злату Прагу?").

2004 року з'явилась короткометражна стрічка, знята за мотивами оповідання "Граната на двох" - "Трагічне кохання до зрадливої Нуськи". 2007 року знято двосерійний телефільм "" за однойменною повістю Винничука. За однойменними казками письменника знято короткометражні анімаційні короткометражні фільми: "Історія одного Поросятка" (1994), "Як метелик вивчав життя" (1997) та (2013).

У 2020 році від режисера Тараса Ткаченка у прокат має вийти повнометражний художній фільм "Діви ночі" за однойменною повістю Винничука.

↑ Винничук Юрій Павлович Енциклопедія сучасної України : у 30 т / ред. кол. І. М. Дзюба [та ін.] ; НАН України, НТШ, Координаційне бюро енциклопедії сучасної України НАН України. - К., 2003-2019. - ISBN 944-02-3354-X.

Віктор Паюк переклав мовою есперанто оповідання "Вишиваний світ" (La Espero (Швеція), 10, 2005) та "Острів Зиз" (La Kancerkliniko (Франція), 119, 2006)

Юрій Винничук: "Кожна нація творить свої міфи"// Телекритика, 02.10.2009 (передрук з видання Ostro.org)

Юрко-чемодан, щоденники Роксолани і 300 коханок: у "Карпатському просторі" Юрій Винничук розвінчував міфи. kurs.if.ua. 5 травня 2018. Архів оригіналу за 2 грудня 2018.

Легендарний "Вивих" у Львові | Розмова з творцями фестивалю. Архів оригіналу за 2 серпень 2018.

Олег Снітовський (25 червня 2016). Юрій Винничук, письменник. Укрінформ. Архів оригіналу за 3 серпень 2018.

Костянтин Родик (15 липня 2015). Нічні діви не старіють. Україна молода. Архів оригіналу за 15 квітень 2018.

Костянтин Родик (18 серпня 2015). Сексо-політологія масової свідомості. Україна молода. Архів оригіналу за 12 лютого 2018.

Ірина Ковбаса. Містифікатор Винничук - Літакцент, 25 червня 2009

Ірландська література // Дзеверін, Ігор (1988-1995). Українська літературна енциклопедія. [в 3 т.] Київ: Головна редакція УРЕ. 536 стор. + 576 стор. + 496 стор. (html-версія словника). Том 2: с. 331-332

Danylyuk, Myroslavа. Provokace a mystifikace v tvorbě Jurije Vynnyčuka. Praha, 2012. Bakalářská práce. Univerzita Karlova v Praze. Vedoucí práce Mgr. Tereza Chlaňová, Ph.D] 52 p: 24-25 (чеськ.)

Lis-Markiewicz, Przemysław (20 січ. 2018 р.). ЮРІЙ ВИННИЧУК ЯК УПОРЯДНИК УКРАЇНСЬКОЇ ЛІТЕРАТУРНОЇ СПАДЩИНИ. Studia Ukrainica Posnaniensia 6 (0): 225-234. doi:10.14746/sup.2018.6.27 - через pressto.amu.edu.pl.

Чернюк, С. Л. (21 лип. 2016 р.). КОМУНІКАЦІЙНА РИЗОМАТИКА РОМАНУ Ю. ВИННИЧУКА "АПТЕКАР". Наукові праці. Філологія. Літературознавство 276 (264) - через litstudies.chdu.edu.ua.

Ціхоцький, Іван; Боросовська, Ілона (2018-10-02). СТАРОЛЬВІВСЬКА БЕЛЕТРИСТИКА ЮРІЯ ВИННИЧУКА: АВТОРСЬКА КОНЦЕПЦІЯ МОВНОГО ІСТОРИЗМУ (НА МАТЕРІАЛІ РОМАНУ "АПТЕКАР"). Вісник Львівського університету. Серія філологічна (uk) 0 (68). ISSN 2078-5534. doi:10.30970/vpl.2108.68.8901.

До письменника прийшла міліція - через вірш "Убий під***аса". УП. 23 січня 2012. Архів оригіналу за 12 січень 2018.

Statement on the political persecution of the Ukrainian writer, Yuri Vynnychuk. Ukrainian PEN-Center. 25 січня 2012. (англ.)

Alexander J. Motyl. Ukraine's Orange Blues - Media Censorship and Controlling Freedom in Ukraine // Association of Ukrainians in Great Britain, 02.02.12. (англ.)

Юрій Вининчук. Антологія української готичної прози у 2-х томах. Упорядник: Юрій Винничук. Харків: Фоліо, 2014. 604 с. ISBN 978-966-03-6944-3 (том I); 620 стор ISBN 978-966-03-6945-0 (том II); ISBN 978-966-03-6943-6 (обидва томи).

↑ Петро Птаха.Винничук як торгова марка. ПІРАМІДА - Поступ, 14-15 ЛИПНЯ 2001 року

Винничук отримав відзнаку читачів польської премії Angelus. www.chytomo.com (uk). 2019-10-21.

# data[].attributes.attachment_link.title
Винничук Юрій Павлович

# data[].attributes.attachment_link.description
Юрко Винничук Ім'я при народженні Винничук Юрій Павлович Псевдо Юзьо Обсерватор, Тиберія Шпака, Аліна Джурик, Ярина Джурик, Ван Ян Мен, Макс Гамбургер, Ізидор Павв, Лизунчак,[1] Рома Попелюк Народився 18 березня 1952 (67 років) Станиславів Громадянство (підданство) СРСР Україна Діяльність журналіст, письменник, редактор, перекладач Alma mater Прикарпатський національний університет імені Василя Стефаника Мова творів українська Жанр детективний історичний пригодницький еротичний Magnum opus Танґо смерті Премії Винничук Юрій Павлович на Вікісховищі Висловлювання у Вікіцитатах Розпочав літературну діяльність у 1970-х роках з написання поетичних творів.

# data[].attributes.headline
5.Дракон - це

# data[].attributes.subject
5.Дракон - це

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.headline
8.Виконай вправу

# data[].attributes.subject
8.Виконай вправу

# data[].attributes.attachment_link.title
Місце для дракона

# data[].attributes.headline
5.Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
5.Домашнє завдання

# data[].attributes.body
1.Написати твір-мініатюру “Чи легко зберегти власну індивідуальність в сучасному жорстокому світі?”.
2.Підготувати повідомлення про яскраві постаті в сучасній українській літературі.

# data[].attributes.headline
4.Практична робота 

# data[].attributes.subject
4.Практична робота 

# data[].attributes.body
Спільний документ "Моя думка"
1.Чи можемо ми вважати коня Шептала індивідуальністю? Чому?
2.Чи залишається Шептало особистістю протягом усього оповідання?
3.Кого насправді змальовує автор в образі білого коня?

# data[].attributes.body
“Непересічна особистість не може бути загальновизнаною, їй складно порозумітися з обивательською масою, тому зазвичай вона залишається самотньою…”

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Мирослава Пришляк

# data[].attributes.attachment_link.title
Асоціативний кущ

# data[].attributes.headline
2. Переглянь

# data[].attributes.subject
2. Переглянь

# data[].attributes.body
Живий,бо вільний

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Влад Саклаков

# data[].attributes.headline
7.Домашнє завдання

# data[].attributes.subject
7.Домашнє завдання

# data[].attributes.body
1.Виписати цитати, які розкривають риси характеру Шептала.
2.Асоціативний кущ до образу коня Шептала.

# data[].attributes.headline
Словникова робота

# data[].attributes.subject
Словникова робота

# data[].attributes.body
Привід – пристрій для приведення машини чи механізму в дію; обурини – суміш перебитої соломи і полови, корм для тварин; вільгість – вологість; голоблі – дві жердини, прикріплені кінцями до передньої частини воза, саней тощо, в які запрягають коня; хомут – пристрій для запрягання коня; недоуздок – вуздечка без вудил, призначена для тримання коней на прив’язі; вудила – залізні стрижні, прикріплені до ременів вуздечки, якими гнуздають коня; охвістя – кінчики батога; пуга – прикріплений до держака мотузок або ремінець, яким поганяють тварин; царина – пасовисько; двоколка – віз на двох колесах; перисті – плямисті; гніді – темно-коричневі; вороні – чорні.

# data[].attributes.headline
6.Практична робота

# data[].attributes.subject
6.Практична робота

# data[].attributes.body
Створи спільну презентацію

# data[].attributes.headline
5.Символічність образів твору

# data[].attributes.subject
5.Символічність образів твору

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Влад Саклаков

# data[].attributes.attachment_link.title
Скрайбінг до твору В.Дрозда

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Володи́мир Григо́рович Дрозд (, с. Петрушин, Чернігівський район, Чернігівська область - 23 жовтня 2003) - український письменник. Перший головний редактор журналу "Київ" (1983-1985). Лауреат Державної премії України імені Тараса Шевченка (1992).

Чоловік української поетеси Ірини Жиленко.

Володимир Дрозд народився 25 серпня 1939 року в селі Петрушин на Чернігівщині.

Володимир Дрозд із перших кроків у літературі тяжіє до філософських узагальнень, фантастики та до соціально-правдивих тем. І відразу ж отримує заслін на оприлюднення своїх творів.

Володимир Дрозд двадцятирічним юнаком видав першу книжку новел та оповідань ("Люблю сині зорі", 1963) і одразу був прийнятий до Спілки письменників України. Розпочавши літературну працю як новеліст і продовжуючи друкувати новели, Дрозд поступово утверджується як автор повісті й роману.

"Син колгоспника з глухого поліського села" відразу після школи став журналістом у районній газеті, закінчив університет, доріс до відомого столичного письменника.

Був одружений з поетесою Іриною Жиленко.

Помер Володимир Дрозд 23 жовтня 2003 року в місті Києві, та похований на Байковому кладовищі.

Оповідання

Білий кінь Шептало (1969)

Три чарівні перлини (1981)

Крик птаха у сутінках (1982)

Музей живого письменника (1994)

Земля під копитами (1981)

Інна Сіверська, суддя (1985)

Злий дух. Із житієм. Пришестя (1999)

# data[].attributes.attachment_link.title
Дрозд Володимир Григорович

# data[].attributes.attachment_link.description
Володи́мир Григо́рович Дрозд (, с. Петрушин, Чернігівський район, Чернігівська область - 23 жовтня 2003) - український письменник. Перший головний редактор журналу "Київ" (1983-1985). Лауреат Державної премії України імені Тараса Шевченка (1992). Чоловік української поетеси Ірини Жиленко. Володимир Дрозд народився 25 серпня 1939 року в селі Петрушин на Чернігівщині.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
"...сутеніє; раптом

на галявині - кінь - самотній".

Р. М. Рільке

Босий підпасок тягнув через бригадне дворище батіг - зимно блискало дротяне охвістя. Шепталові зсудомило спину: якось повесні він задрімав у приводі, підпасок дошкульно хльоснув, дротинки порвали шкіру, ранка, вподобана ґедзями, досі не гоїлася. Хлопчак наблизився до загорожі і хвацько стрельнув батогом, аж луна прокотилась од клуні, що на краю села, та сивою гадючкою повисла курява. Коні, гризучи й штовхаючи одне одного, сахнулись од пострілу в куток. Тією живою, наполоханою хвилею Шептала зім'яло, притисло до жердин; гостро тхнуло потом, він гидливо підібрав губи та весь зіщулився - змалку ненавидів табун, гурт і в загорожі, і на пасовиську волів бути сам. Спершу бригадні коні глузували з того, далі звикли й самі почали обходити Шептала. Хлопчик наблизився до конюшні, зазирнув у темну ополонку дверей:

- Дядьку Степане! Казав завфермою, щоб ви до привода конячину прислали. Бо назавтра свиням зелені нема.

Шептало нашорошив вуха. Неприємна, знайома млявість - провісниця всіляких прикростей - закрадалася в груди. Сьогодні суботній вечір, роботу скінчили раніше, і він насолоджувався спокоєм та тішив себе надією на завтрашній відпочинок. Звісно, якщо вранці не поженуть до міста. Але він сподівається на Степанову добрість. З конюхом у нього особливі стосунки. Інші коні це відчувають, тому й недолюблюють Шептала. Степан ніколи не б'є його, хіба ненароком у гурті зачепить пугою чи про стороннє око стьобне. Ніколи не посилає на важку роботу, якщо є кого іншого послати. Бо він, Шептало, кінь особливий, кінь білий, а коли й попав у це бригадне стовпище, то завдяки злому випадку, химерам долі. Справжнє місце йому не тут, хтозна, де він може опинитися завтра. І Степан це розуміє. Степан що: маленький чоловічок, навіть не білий, а якийсь землисто-сірий, з брудними, корявими ручиськами. Але навіть він своїм приземленим розумом тямкує тимчасовість своєї влади над Шепталом.

Коні заспокоїлися, розбрелися по загороді. Шептало знову лишився сам. У дверях з'явився Степан, спинився на порозі, пильно дивився на коней; від того погляду млявість обняла груди і покотилася до колін, що зрадливо затремтіли. Шептало вперше пошкодував, що опинився на видноті. Хотілося проштовхатися в середину табуна, загубитися між ребристих кінських тіл. Він удав, що не помічає конюха, схилив голову до прив'ялої трави.

"На мене вкаже, обов'язково на мене",- думав полохливо, про всяк випадок, щоб прикрість не була несподіваною, хоч певно знав, що Степан його не потривожить.

- Шептала візьмеш,- сказав конюх хлопчакові. - Тільки зачекай, напою.

Білий кінь підвів голову І жалібно глянув на Степана великими водянистими очима. Привабливість теплого надвечір'я мертвіла, опадала, як зжовклий лист під буйним поривом осіннього вітру. Думка про роботу забарвлювала все в темні, холодні тони. Серед усіх робіт він найбільше недолюблював крутити привід і їздити до міста, хоч інші коні вважали це найлегшим. Цілісінький день, до темряви, ходити по колу, топтати власні сліди - в цім було щось принизливе. А ще принизливіше котити заставленого корзинами та бідонами воза серединою ранкової міської вулиці - колеса торохкотять по бруківці, торохкотять бідони, хитаються корзини, кудкудакають кури, ґелґочуть гуси. Навколо ж стільки святково вбраного народу, стільки коней із сусідніх сіл, і всі бачать сором його, білого коня. Коли вже бути відвертим до кінця, то він соромився упряжі, соромився становища робочої худобини, яку вільно запрягати, поганяти, стьобати батогом кожному Степанові... Хоч і випадали хвилини, коли він у своєму приниженні гостро, солодко звеличувався (його, білого коня, загнуздано, заковано в хомут, поставлено під дугу; хай буде соромно людям, які те вчинили), але це була надто коротка 1 безперспективна втіха.

Шептало старанно, щоб не виказати засмучення Степановим рішенням, жував скошену вранці траву, між якою хоч і попадались його улюблені кошошинкн, але зараз здавалися прісними. "Я на базар завтра не поїду, та й не переробився вдень, обурини возив. Інші, ледь розвидніться, до міста почимчикують, дати перепочинок треба..."- міркував Шептало, і в кінських очах поволі випогоджувалось. Йому кортіло будь-що виправдати Степана, довести, що той не мав кого послати у привід і лише через безвихідь потривожив Шептала. Так було легше - через гірку безнадію перекидався місточок. А може, конюх боїться, що ніхто з коней, окрім нього, не встигне до ночі порізати зелень і свині лишаться завтра голодні? Мабуть, саме так. Вони, люди, знають: на Шептала можна покластися. Такий покірний і роботящий, тільки віжок торкнись, уже чує, вже розуміє, підганяти не доводиться. Він свого досяг, зумів прикинутися; вони повірили - хіба не має пишатися своїм розумом і витримкою? Ще коли його, молодого й гордого, вперше осідлали, ганяли по царині до сьомого поту, хльоскали до кривавих рубців на боках і привели в загін геть вимочаленого, знесиленого, інстинкт білого коня підказав йому, що рано чи пізно люди зломлять його. Супроти вітру довго не пробіжиш, і розумніше до часу прикинутися скореним, лишившись у душі вільним, аніж бути скореним насправжки. Перші роки упряжного життя він побоювавсь, аби люди не розгадали, що він тільки прикидається покірним, і рвав голоблі з останніх сил. До того ж краще тягти, не очікуючи на батіг, ніж ковтати принизливе підстьобування. В тій добровільній напрузі було щось від самостійності, від волі. Але тепер ніхто не сумнівався в його ретельності, і він іноді дозволяв собі стишувати крок, тягтися за червоними китицями конюшини на узбіччі дороги. Помітивши на дорожнім піску нетерпеливу тінь людини, докірливо косив оком, мовляв, ви ж мене знаєте, це я так, піджартовую, і спішно переходив на чвал.

Степан вийшов з конюшні, поцьвохкуючи довгим, наче гони спечного дня, батогом, відчинив ворота загорожі. Коні, боязко косячись на батіг, почовгали дворищем до бригадних воріт. Шептало, як завжди, перечекав, коли скінчиться тіснява в проході, і вийшов останній. З усього нинішнього життя чи не найважче гнітила його оця табунна, тричі на день подорож до колодязного корита. Вже багато років, відколи його забрано од матері, ніхто не питав Шептала,хоче він пити чи ні, а тільки відчиняли загорожу, хльоскали батогом і гнали вузенькими провулками, де од густої куряви було так само тісно та задушно, як і од пітних, гарячих кінських боків. З часом спрага почала нагадувати про себе перед загальним водопоєм. Води в кориті часто не вистачало; щоб не цідити крізь зуби іржаву каламуть, Шептало й собі змушений був штовхатись і лізти наперед, у тісняву, ніби звичайний кінь.

Хтось зачепив Шептала копитом - дві молоді кобилки затіяли посеред вулиці, за кілька кроків од Степана, жартівливу бійку. "Мало вас сьогодні ганяли,- злісно подумав білий кінь, відходячи вбік. - І як цей Степан терпить? Я навів би порядок. Водопій - то водопій, нічого витанцьовувати, ніби в цирку".

Взагалі, він ніколи не розумів обмеженості деяких коней, котрі прагнуть на кожнім кроці суперечити, огризатися, показувати свій характер. Ніби цим чогось досягнеш, крім батога. З сумовитою зверхністю спостерігав Шептало, як Степанів батіг розганяв в різні боки молодих кобилок; у цих вороних, сивих, гнідих, перистих так мало розуму, що просто дивуєшся. Особливо коли бачиш усе трохи збоку, як зараз. Скільки потрібно було днів тихої, непомітної боротьби, поки Степан змирився, що Шептало йде на водопій трохи збоку, трохи позаду, ніби він зовсім не бригадний, а сам по собі! Ні, він не бунтував, не ліз під батіг, а тільки відставав щодня на півголови, на півкроку і озирався на конюха, вкладаючи в той погляд увесь розум білого коня: мовляв, ти ж знаєш, я не підведу, я інакший, ніж вони, нас з тобою таких тільки двоє...

Червоне сонце опускається в роз'южену куряву, з-за лісу - краєчок грозово-синього хмаристого холоду. В глибині банькатих Шепталових очей - рожеве тремтіння, наче без підків ступає по кризі. Зате скільки незалежності в крутім вигині шиї, в густій гриві, у розміреному ритмі струнких ніг! Такі хвилини окуповують і безглузде кружляння в приводі, і сором міських ранків, і колотнечу навколо корита. Він забуває, що одразу після водопою на нього надінуть хомута й поведуть на ферму, а може, запряжуть ще й завтра, і позавтра, і кожного дня, до самої смерті. А коли здохне, люди здеруть шкуру і закопають під ліском. Якось він сам возив туди одного гнідого; з-під попони стриміли червоні кістки ніг, а слідом бігли голодні пси і жадібно облизувалися. Він усе забуває, окрім одного: тремтливої ілюзії волі та влади. Попереду клубком куряви котить табун, за табуном - Степан, а за кіньми і Степаном - він, Шептало. І можна досхочу тішитися уявою, що це він, білий кінь, жене до водопою і сірих, і вороних, і гнідих, і перистих. І Степана разом з ними, всесильного, милостивого й злого Степана, а сам ні від кого не залежить і нікому не кориться. Жовтаві соняхи перевисають через тини, од лісу віє прохолодою; вночі задощить, вони ночуватимуть у конюшні, а може, й у привід не запрягатимуть. Думки перестрибують, ніби плуг на розворотах, спокійні й приємні, як літній вечір після роботи. Страх провалюється все глибше, виколисана в стійлі довгими ночами ненависть розвіюється, і Шептало поглядає на конюха поблажливо: він не метатиметься Степанові за ті випадкові удари, без цього не можна, без цього ніякого порядку не було б серед коней. Солодке почуття прощення й солідарності з конюхом охоплює Шептала. Він піднімає голову і ласкаво, заклично ірже. Степан озирається і, ніби вперше помітивши Шепталову сваволю, люто блимає з-під рудих брів:

- Ах ти ж, ледаче зілля!

Батіг злітає в червонясте небо, довгий та в'юнкий, тонким дротяним охвістям безжально обвиває Шепталові спину й гостро впивається в тіло. Білий кінь з несподіванки високо підкидає задні ноги, спотикається на рівному місці і, полонений страхом, що виринає з глибини тіла та пирскає холодним потом, забуває всі недавні думки, кидається в гущу, в гарячі кінські тіла - гніді, вороні, перисті. А батіг наздоганяє білу спину, січе, жалить...

Образа була така несподівана, приголомшлива, глибока, що білий кінь не пам'ятав, як проминули довгу вулицю й розсипалися по піщаному косогору, нижче якого стримів колодязний журавель, а ще далі, за вищипаною гусячою цариною аж до самого лісу, стелилися луки.

# data[].attributes.attachment_link.title
Білий кінь Шептало - Володимир Дрозд, повний текст твору

# data[].attributes.attachment_link.description
Читати повний текст "Білий кінь Шептало" (автор: Дрозд Володимир Григорович). Читати повністю електронну книгу Володимир Дрозд - Білий кінь Шептало онлайн в Бібліотеці української літератури УкрЛіб

# data[].attributes.body
Буктрейлер до оповідання В.Дрозда "Білий кінь Шептало"

# data[].attributes.headline
1.Проблематика твору: роздуми про добро і зло, вірність і зраду в повісті Юрія Винничука “Місце для дракона”

# data[].attributes.subject
1.Проблематика твору: роздуми про добро і зло, вірність і зраду в повісті Юрія Винничука “Місце для дракона”

# data[].attributes.headline
1.Алегоричність образів дракона Грицька, Пустельника та князя в повісті-казці Юрія Винничука “Місце для дракона”

# data[].attributes.subject
1.Алегоричність образів дракона Грицька, Пустельника та князя в повісті-казці Юрія Винничука “Місце для дракона”

# data[].attributes.headline
1.“Місце для дракона” Юрія Винничука – повість-казка про сучасний світ, у якому й досі живуть “драконячі закони”

# data[].attributes.subject
1.“Місце для дракона” Юрія Винничука – повість-казка про сучасний світ, у якому й досі живуть “драконячі закони”

# data[].attributes.headline
РМ №3 Чи легко зберегти власну індивідуальність у сучасному жорстокому світі? (усний твір за оповіданням Володимира Дрозда “Білий кінь Шептало”) 

# data[].attributes.subject
РМ №3 Чи легко зберегти власну індивідуальність у сучасному жорстокому світі? (усний твір за оповіданням Володимира Дрозда “Білий кінь Шептало”) 

# data[].attributes.headline
1.Володимир Дрозд         Проблема знеосіблення людини в суспільстві, особистості й натовпу в оповіданні Володимира Дрозда “Білий кінь Шептало”

# data[].attributes.subject
1.Володимир Дрозд         Проблема знеосіблення людини в суспільстві, особистості й натовпу в оповіданні Володимира Дрозда “Білий кінь Шептало”

# data[].attributes.headline
1.Контрольна робота №5 “Творчість М. Коцюбинського, О. Довженка, Н. Бічуї”(відповіді на питання)

# data[].attributes.subject
1.Контрольна робота №5 “Творчість М. Коцюбинського, О. Довженка, Н. Бічуї”(відповіді на питання)

# data[].attributes.attachment_link.title
"Творчість М. Коцюбинського, О. Довженка, Н. Бічуї"(відповіді на питання)