# data[].attributes.body
Jag har valt att ta en kommentar från Carina Bååths föreläsning, jag hoppas det inte blir helt galet fel men jag tyckte den var intressant. Den lyder såhär:
Barn med dyslexi kan stava samma ord rätt ibland och fel ibland. Dyslektiker gör inte kvalitativt annorlunda stavfel men de gör kvantitativt fler fel.

Detta är något som är nytt för mig och något jag kommer att ta med mig i min framtida roll som lärare.

När det gäller tankar om att stava rätt som privatperson eller lärare så anser jag att det är viktigt att stava rätt, speciellt som lärare i yngre åldrar eller som svenskalärare. Dock kan man vara en väldigt bra lärare ändå trots att man har svårt för att stava, speciellt om man lyckas motivera eleverna till skrivande och att inte vara rädda för att göra fel. Är man lärare men svårt för stavning så visar man eleverna att man faktiskt kan "lyckas" trots stavfel. Det behöver inte vara något att skämmas för. Men grunden i mina tankar är att man ändå behöver vara hyfsad på att stava om man vill jobba som lärare!

# data[].attributes.body
Jag tycker det är väldigt kul att träffa klasskompisar och lärare på campusdagarna, men jag önskar att jag sökt till ett lärosäte nära mig. Dessa träffar och även VFU:n sliter väldigt hårt på mig, det är jobbigt att vara hemifrån och dessutom väldigt dyrt med boende och mat. Men nu är det "bara" lite mer än 1,5 år kvar så det är bara att kämpa på. Hoppas verkligen att det här med partnerskolor försvinner och att framtida studenter faktiskt får göra sin VFU på hemmaplan. Allt annat fungerar ju med dator och "skype", varför skulle inte VFU:n göra det?
Jag förstod inte riktigt poängen med dramat, men jag missade ju sista timman. Hörde dock av andra klasskompisar att de också var tveksamma över poängen.
Fältdagen borde vi fått göra på en skola nära vårt hem. Skolor brukar inte vara negativa till att man kommer och gör fältdag hos dom. Jag har i alla fall bra stöd från den skolan jag bor nära och har hört samma från andra studenter.

# data[].attributes.body
Det var spännande att gå ner i källaren för att leta gamla skrivalster, jag var nästan säker på att allt var slängt. Men så hittade jag bland annat denna spökbok. Det är en samling spökhistorier med författare från hela klass 3L. Jag minns inte boken men skulle gissa att vi gjorde den inför Halloween. Vår lärare hette Pia, hon var nyexad. Senare hade jag henne även i matte på högstadiet.
När jag läser texten blir jag förundrad över hur långt jag ändå hade kommit i min skrivutveckling. Visserligen var jag väldigt tidig i min skrivutveckling och var den enda som kunde läsa och skriva några ord när vi började förskoleklass, men om jag jämför mig själv med eleverna i trean, där jag gjorde min senaste VFU, så känns jag väldigt långt fram i utvecklingen.
Jag upplever att ordförrådet är bra för den åldern jag var i och jag hade en fungerande uppgiftsorientering, som Tarja pratar om i sin föreläsning. Det vill säga att jag förstår vad jag ska skriva om.
Sen kan jag se att jag då hade mer att lära, som till exempel talsträck, ny rad osv.

Uppdatering av blogg:
Efter att vi haft vårat seminarium så hade läraren kunnat pusha unga Felicia ännu mera, läraren hade kunnat uppmuntrat till ett friare skrivande. Dessutom så var unga felicia troligen mottaglig för vidare instruktioner såsom talstreck och liknande!