# data[].attributes.attachment_link.readable_text
מידע כללי

סוג עצם:
כוכב

סוג כוכב:
ננס צהוב

סיווג ספקטרלי:
כוכב הסדרה הראשית מסוג G

מאפיינים תצפיתיים

מרחק ממוצע מכדור הארץ:
149,597,887 ק"מ
( 8.31 דקות במהירות האור)

בהירות נראית (V):
26.8 m −

בהירות מוחלטת:
4.8999 m

מאפיינים מסלוליים

מרחק ממוצע מהמרכז הגלקטי:
‎2.5×10 ¹⁷ ק"מ‎
( 26,000-28,000 שנות אור)

תקופה גלקטית (a):
(משך המסלול סביב המרכז הגלקטי)

225 עד 250 מיליון שנים ( שנה גלקטית)

מהירות:
- סביב מרכז הגלקסיה
- ביחס לסביבה הגלקטית

217 ק"מ/ שנייה
20 ק"מ/שנייה

שיפוע ציר:
- ביחס ל מישור המילקה
- ביחס ל מישור הגלקטי

7.25°
67.23°

משך זמן סיבוב: (בקו המשווה)

25 יום, 9 שעות, 7 דקות ו־13 שניות

מהירות סיבוב: (בקו המשווה)

7,174 ק"מ/ שעה

מאפיינים פיזיים

קוטר ממוצע:
1,392,684 ק"מ
( פי 109 מקוטר כדור הארץ)

רדיוס:

696,342 ק"מ[1]

היקף:
‎4.379×10 ⁶ ק"מ‎
( פי 109 מהיקף כדור הארץ)

שטח הפנים:
‎6.09×10 ¹² ק"מ ²‎
( פי 11,900 משטח פני כדור הארץ)

נפח:
‎1.41×10 ¹⁸ ק"מ ³‎
( פי 1,300,000 מנפח כדור הארץ)

מסה:
‎ 1.988435×10 ³⁰ Kg‎
( פי 332,946 ממסת כדור הארץ)

צפיפות:
1.408 גרם/ סמ"ק
( פי 0.26 מכדור הארץ, ו־1.409 ממים)

כבידה על פני השטח:
273.95 m s −2

כבידה יחסית על פני השטח:
27.9 ג'י

מהירות מילוט:
617.54 ק"מ/ שנייה
( פי 55 ממהירות המילוט בכדור הארץ)

טמפרטורה:
- פני השמש
- הילת השמש
- ליבת השמש

5,785 קלווין
‎5.7×10 ⁶ קלווין‎
‎15×10 ⁶ קלווין‎

נהירות: (LS)
‎3.827×10 ²⁶ J s⁻¹ ‎

הרכב הפוטוספירה

השֶּׁמֶשׁ היא כוכב מ הסדרה הראשית מסוג G (ננס צהוב) שנמצא במרכז מערכת השמש. כדור הארץ וגופים נוספים הכוללים כוכבי לכת, כוכבי לכת ננסיים, כוכבי לכת מינוריים, אסטרואידים, שביטים ו אבק בין־כוכבי, חגים סביב השמש ב מסלולים קבועים עקב כוח המשיכה שלה.

מסת השמש היא 99.86% מכל המסה הידועה של מערכת השמש, והשפעתה על הגופים השונים בה רבה מאוד. כוכבי הלכת במערכת השמש סובבים את השמש עקב כוח הכבידה שלה שמחזיק אותם במסלול ומונע מהם לברוח לחלל הרחוק. מסלולי הסיבוב הם אליפטיים בקירוב. כל גוף במערכת השמש מושפע במידה קטנה גם מגופים אחרים במערכת זו. כוח הכבידה הגדול של השמש מושך אליה חומר, ואילו רוח השמש שנפלטת כתוצאה מהפעילות התרמו־גרעינית שבתוכה דוחפת חומר החוצה ממנה.
השמש נמצאת ב בועה המקומית על זרוע אוריון שב גלקסיית שביל החלב. השמש היא כוכב־התקן של המחלקה הספקטרלית G2V.

השמש ידועה גם בשם "חמה", ולעיתים מכונה בשם ה לטיני סוֹל (Sol) או בשם ה יווני (Helios). ב מיתולוגיה הכנענית קרויה אלת השמש " שפש" או "שמש". ב מיתולוגיה היוונית ו הרומאית היא קרויה אפולו.

הסמל האסטרולוגי וה אסטרונומי של השמש מורכב מעיגול שבמרכזו נקודה: . על אף שנראה שהסמל מציין את מיקום השמש במרכז מערכת השמש, הוא קדם ל תפיסה ההליוצנטרית.

השמש מהווה כדור ענקי של פלסמה לוהטת. הטמפרטורה על פני השמש היא 5,785 מעלות קלווין (כ־5,512 מעלות צלזיוס), ואילו במרכזה היא מגיעה לכ־15.7 מיליון מעלות. החום הרב השורר במרכז השמש מאפשר קיום תהליכים תרמו-גרעיניים, ובפרט היתוך גרעיני, שהם מקור ה אנרגיה של השמש. חלק מהאנרגיה הזו נפלט מפני השמש כ אור נראה, קרינה אולטרה-סגולה וקרינה אינפרא-אדומה שמספקות את עיקר האנרגיה לקיום חיים על פני כדור הארץ.

קוטר השמש הוא 1,392,000 קילומטר, ונפחה גדול פי יותר ממיליון מנפח כדור הארץ. מסתה גדולה ממסת כדור הארץ פי 300,000 בקירוב, והיא עשויה בעיקר מ מימן (74%) ומ הליום (24%). היא מכילה בשיעורים קטנים גם חמצן, פחמן, חנקן, ניאון, ברזל, צורן, מגנזיום, גופרית ויסודות אחרים.

השמש סובבת סביב צירה אך היא אינה גוף קשיח, וזאת ניתן לראות ב כתמי השמש, שהם תוצאה של פעילות מגנטית חזקה על פני השמש. צבעם כהה יותר מפני השמש בגלל הטמפרטורה הנמוכה שלהם יחסית לפני השמש. מחזור הסיבוב של השמש סביב צירה משתנה בהתאם לקו הרוחב והוא המהיר ביותר באזור קו המשווה. זמן המחזור הוא כ-25.5 יום באיזור קו המשווה, ו-33.5 יום בקטבים.

גילה המוערך של השמש הוא 4.567 מיליארד שנים. היא נעה במסלול ב גלקסיית שביל החלב במרחק של כ־26 אלף עד 28 אלף שנות אור ממרכז הגלקסיה, ומשלימה סיבוב סביבו בכ־226 מיליון שנים.

קרני אור שיוצאות מהשמש מגיעות לפני כדור הארץ כעבור כ־8:15 דקות. הסיבה לכך היא המרחק שבין כדור הארץ לשמש (כ־150,000,000 ק"מ, או יחידה אסטרונומית אחת), והעובדה שהאור נע ב מהירות סופית.

לעיתים מסתיר הירח את השמש מעיני צופים הנמצאים על כדור הארץ. תופעה זו קרויה ליקוי חמה, ובמשך דורות רבים הטילה אימה על האדם.

סיווגה של השמש ב דיאגרמת הרצשפרונג־ראסל הוא G2V שמשמעותו כי השמש היא כוכב צהוב מ הסדרה הראשית, הנמצא בשלב בעירת המימן.

קיומם של יסודות כבדים במערכת השמש, כגון ברזל, זהב ו אורניום, מצביע על כך שהשמש לא נמנית עם הדור הראשון של הכוכבים, כלומר, היא נוצרה משרידיהם של כוכבים קדומים יותר אשר יצרו יסודות כבדים אלה. הדרך הסבירה ביותר להופעת יסודות כאלה היא התהליכים ה גרעיניים המתרחשים בהתפרצות של סופר נובה או מהתמרת יסודות דרך ספיגת נייטרונים בליבה של כוכב מסיבי מן הדור הראשון.

מסת השמש היא כ־1.9891x10 ³⁰ קילוגרם, קטנה מן הגבול התחתון ליצירת חור שחור (עבורו נדרשת מסה של 20 מסות שמש) או אף ל כוכב נייטרונים (ליבה מינימלית של 1.44 מסות שמש, גבול צ'נדראסקאר). לפיכך, על פי המודל המקובל של מחזור החיים של כוכב, בעוד כחמישה מיליארד שנים יותכו כ־90% מה מימן שבליבתה להליום, והיא תהפוך ל ענק אדום. בשלב זה יתחיל היתוך נמרץ של גרעיני הליום בתהליך שנקרא " הבזק הליום", ואז תעלה טמפרטורת הליבה שלה לכ־300 מיליון מעלות, והשכבות החיצוניות של השמש יתפשטו אל מעבר למסלולו הנוכחי של כדור הארץ. בהמשך, תנודות בטמפרטורה יגרמו לשמש להשיל את שכבותיה החיצוניות, שיהפכו ל ערפילית פלנטרית, ו ליבת השמש תהפוך ל ננס לבן המצטנן לאיטו בחלל. בחלוף הזמן תרד בהדרגה תדירות הקרינה, והננס הלבן יהפוך ל ננס שחור.

מסת השמש מוערכת בכ־1.9891x10 ³⁰ קילוגרם. מסה זו נחשבת ל־1 מסת שמש, ומסומנת לרוב ב־ . מסת השמש היא יחידת ייחוס להערכת מסות של כוכבים אחרים.

צבעה האמיתי של השמש הוא לבן, ולכן קרני השמש נקראות "אור לבן". את צבעה הלבן ניתן לראות מחוץ לאטמוספירת כדור הארץ, כלומר בחלל. כאשר צופים בשמש על פני כדור הארץ במשך היום, היא נראית בגוון צהבהב בשל פיזור ריילי, והיא נוטה במקצת לצבע הכתום בזמני ה זריחה וה שקיעה בשל פיזור מיי.

רדיוס ליבת השמש הוא 20-25% מהרדיוס הכולל של השמש. אזור זה מהווה את מקור ה אנרגיה של השמש, שכן רק בו מתקיים היתוך גרעיני. התנאים השוררים בליבת השמש על מנת לאפשר היתוך גרעיני קיצוניים ביותר, צפיפותו הממוצעת עומדת על כ־150,000 קילוגרם למטר מעוקב (פי 150 מהצפיפות של מים), הטמפרטורה בו היא כ-15,700,000 מעלות צלזיוס.

התהליכים המתרחשים בליבת השמש מהווים את המקור ל אנרגיית ה אור וה חום המאפשרות את קיום החיים בכדור הארץ. מקור האנרגיה הוא בתהליכי היתוך גרעיני המתקיימים בליבת השמש, שבהם ארבעה אטומי מימן עוברים היתוך לאטום הליום אחד. מסתו של אטום הליום קטנה במעט מזו של ארבעה אטומי מימן, והפרש המסות מומר לאנרגיה, בהתאם למשוואת תורת היחסות E=mc², שגילה אלברט איינשטיין, שבה E היא האנרגיה, m המסה ו־c² מהירות האור בריבוע. השמש ממירה מדי שנייה כ־685 מיליון טון מימן ל הליום, ומאבדת בתהליך זה מסה של כ־4 מיליון טונות, ההופכים לאנרגיה. לפי הערכות עדכניות, במהלך חייה של השמש ככוכב סדרה ראשית, הומרה עד עתה לאנרגיה מסה הגדולה פי 100 ממסתו של כדור הארץ.

קצב ההיתוך בליבה נמצא ב שיווי משקל יציב: גידול של קצב ההיתוך יגרום לליבה להתחמם ולהתרחב מעט כנגד משקל השכבות החיצוניות וצפיפותה תקטן מעט. התוצאה תהיה הקטנת קצב ההיתוך ותיקון הסטיה למצב שיווי המשקל; והפחתה של קצב ההיתוך תגרום לליבה להתקרר ולהתכווץ מעט, מה שיגדיל את צפיפותה ויגדיל את קצב ההיתוך.

נכון לעכשיו, רק 0.8% מהאנרגיה הנוצרת בשמש מגיעה מרצף אחר של תגובות היתוך הנקרא מחזור CNO, אם כי שיעור זה צפוי לעלות ככל שהשמש תהייה מבוגרת וזוהרת יותר.

ניתוח עדכני של נתוני משימת SOHO מראה, כי קצב הסיבוב של הליבה מהיר יותר מאשר באזור הקרינתי שעוטף את הליבה .

מבנה השמש - כוכב הסדרה הראשית מסוג G:

האזור הקרינתי שרוחבו כ 45% מרדיוס השמש, מהווה השכבה העבה ביותר של השמש. הוא משתרע מהליבה ועד לרדיוס של 70% מרדיוס השמש, והאנרגיה מועברת דרכו בעיקר על ידי קרינה: פוטונים שנפלטו מליבת השמש נקלטים באטומים ונפלטים, וחוזר חלילה. באיזור זה נופלת הטמפרטורה מ-7 מליון מעלות ל-2 מליון מעלות, בקירוב, והצפיפות יורדת מ-20,000 ל-200 קילוגרם למטר מעוקב ככל שמתרחקים ממרכז השמש אל השפה החיצונית של האזור הקרינתי.

שכבת המעבר היא שכבה דקה בין אזור הקרינה לאזור ההסעה. באזור זה יש מעבר חד בין הסיבוב האחיד של אזור הפלסמה באזור הקרינתי לבין הסיבוב הדיפרנציאלי של האזור ההסעתי. מצב זה, שבו שכבות אופקיות סמוכות מחליקות זו על פני זו, יוצר כוחות גזירה משמעותיים בין השכבות.

כיום משערים כי אפקט דינמו בשכבה זו יוצר את השדה המגנטי של השמש.

האזור ההסעתי משתרע מרדיוס של 70% מרדיוס השמש ועד סמוך לפני השטח שלה. בשכבה זו פלסמת השמש אינה צפופה מספיק או חמה מספיק כדי לעביר את האנרגיה כלפי חוץ באמצעות קרינה. במקום זאת, "בועות" חומר עולות בו מהאזור הקרינתי אל פני השמש. לאחר הגעתן אל פני השמש, החומר בבועות מתקרר, צפיפותו גדלה והבועות שבות ושוקעות אל תחתית האיזור ההסעתי, שם יתחממו שוב וחוזר חלילה. תנועה זו של בועות חומר אל פני השמש גורמת למראה המנוקד, הגרעיני, של פני השמש. בשכבה העליונה של איזור ההסעה יורדת הטמפרטורה לכ-5700 מעלות קלווין, והצפיפות יורדת ל 0.2 גרם למטר מעוקב.

ה פוטוספירה היא שכבה המהווה את פני השמש הנראים, ובה מתרחשות כל התופעות הנראות על השמש. פוטונים הנוצרים בשכבה זו עוברים דרך אטמוספירת השמש השקופה שמעליה, ומהווים את קרינת השמש.

ה טמפרטורה השוררת בפוטוספירה היא כ־5,500 מעלות צלזיוס. פני השמש אינם חלקים, אלא דמויי גרעיני חמנית, הנוצרים מזרמי בועות הגז, שעולים משכבת ההסעה. הקצוות הכהים של הגרעינים הם גז שהצטנן, היורד חזרה לשכבת ההסעה.

עובי הפוטוספירה הוא עשרות עד מאות קילומטרים, והיא קצת יותר שקופה אטום מהאוויר על פני כדור הארץ. מכיוון שחלקה העליון של הפוטוספירה קריר יותר מחלקה התחתון, השמש נראית בהירה יותר במרכז מאשר בשוליים של דיסקת השמש, תופעה המכונה limb darkening.

ספקטרום אור השמש הוא בקירוב ספקטרום גוף שחור בטמפרטורה של 5,777 מעלות קלוין, מרוצף ב קווי בליעה אטומיים של הגזים בשכבות הדלילות שמעל הפוטוספירה. צפיפות הפוטוספירה היא כ- חלקיקים למטר מעוקב, כ-0.37% מצפיפות החלקיקים באטמוספירת כדור הארץ בגובה פני הים. הפוטוספירה אינה מיוננת במלואה - מידת היינון היא כ-3%, כך שכמעט כל המימן הוא בצורה אטומית[11].

הכרומוספירה היא שכבה המהווה את האטמוספירה התחתונה של השמש. מקור השם כרומוספירה במילה היוונית כרומה שפירושה צבע. הכרומוספירה נראית לעין בלתי מזוינת לזמן קצר בתחילתו ובסיומו של ליקוי חמה מלא, כאשר הפוטוספירה מוסתרת על ידי הירח[12]. צבעה האדמדם של הכרומוספירה נובע מפליטות אלקטרומגנטיות בקו הספקטרלי .

הכרומוספירה דלילה מאוד. צפיפותה קטנה פי כ-10,000 מצפיפות הפוטוספירה, והיא משתנה מ 2x10⁻⁷ גרם לסמ"ק בגבולה הפנימי ל 1.5x10⁻¹⁴ גרם לסמ"ק בשכבת הגבול העליונה שלה. טמפרטורת הכרומוספירה עולה בהדרגה עם הגובה, ומגיע ל-20,000 מעלות קלווין בקצה העליון. בחלקה העליון של הכרומוספירה ההליום מיונן באופן חלקי.

מעל הכרומוספירה יש שכבת מעבר דקה שעובדה כ-200 ק"מ, בה עולה הטמפרטורה בחדות מכ-20,000 מעלות קלווין בחלקה העליון של הכרומוספירה ל-1,000,000 מעלות קלווין בערך. עליית הטמפרטורה נגרם מיינון של מלא ההליום באיזור המעבר, מה שמצמצם מאוד את הקירור באמצעות קרינה של הפלסמה. קשה לצפות בשכבת המעבר מכדור הארץ, אך ניתן לצפות בה מלוויינים בחלל הרגישים לקרינה בתחום האולטרה-סגול הרחוק..

ה עטרה, הנקראת גם הילת השמש או קורונה, מהווה את האטמוספירה העליונה של השמש. היא נראית רק בזמן ליקוי חמה. ההילה משתרעת למרחק של מליוני ק"מ מהשמש. אך בשל צפיפותה הנמוכה לא ניתן לראותה בעין בלתי מזוינת, אלא בזמן ליקוי חמה מלא, שבו מסתיר הירח את הפוטוספירה.

ההילה סימטרית כאשר פעילות השמש מינימלית, וגועשת כאשר פעילות השמש מקסימלית. טמפרטורת ההילה מגיעה לשני מיליון מעלות קלווין, אם כי באזורים החמים ביותר שלה עשויה הטמפרטורה להגיע ל 8 מליון עד 20 מליון מעלות קלווין. אין הסבר מלא לטמפרטורה הגבוהה של הקורונה, אך ידוע כי לפחות חלק מהחום נוצר מחימום עקב איחוי המגנטי. זרימה של פלסמה מהשמש אל החלל הבין-פלנטרי נקראת רוח השמש.

בהילה מופיעים ונעלמים חורים (coronal holes), אזורים קרים ודלילים יחסית, שבהם קווי השדה המגנטי של השמש נמשכים לחלל הבין-פלנטרי, בניגוד לקוי השדה השכיחים בהילה, שיוצרים קשתות בין אזורים עם קוטביות מגנטית הפוכה. קווי השדה הפתוחים מאפשרים לחלקיקי רוח השמש להימלט משדה הכבידה של השמש במהירות גבוהה יותר.

ערכים מורחבים - יוליסס (גשושית), Parker Solar Probe

הלוויינים הראשונים שתוכננו לתצפית ממושכת של השמש מהחלל היו לוויני פיוניר 6, 7, 8 ו-9 של נאס"א, ששוגרו בין השנים 1959 ו-1968. גשושיות אלו הקיפו את השמש במרחק דומה לזה של כדור הארץ ובצעו מדידות מפורטות ראשונות של רוח השמש והשדה המגנטי הסולארי. פיוניר 9 פעלה במשך זמן רב במיוחד, והעבירה נתונים עד מאי 1983.

בשנות ה-70, שתי חלליות הליוס (Helios) והטלסקופ שהורכב על תחנת החלל סקיילאב, סיפקו למדענים נתונים חדשים ומשמעותיים על רוח השמש וההילה. הגשושיות הליוס 1 ו-2 היו שיתופי פעולה של ארצות הברית וגרמניה, שחקרו את רוח השמש ממסלול אליפטי סביב שבנקודה הקרובה ביותר לשמש היה מרוחק ממנה כדי 43.432 מיליון ק"מ, קרוב יותר ממסלולו של כוכב חמה. סקיילאב, ששוגרה על ידי נאס"א ב-1973, כללה טלסקופ שהופעל על ידי האסטרונאוטים בתחנה. סקיילאב ביצעה את התצפיות הראשונות בדינמיקה של שכבת המעבר בין הכרומוספירה לקורונה ובפליטת קרינה בתחום האולטרה סגול מהילת השמש. בין התגליות - התצפיות הראשונות של חורים בהילה.

משחר ההיסטוריה ידוע שקרינת השמש חיונית לחיים על כדור הארץ, אך לקדמונים לא הייתה כל דרך למצוא מה גורם לשמש לבעור.

את הניסיון הראשון בכיוון זה עשה ב־ 1848 רופא גרמני בשם יוליוס מאייר (Mayer), שחישב כי אם השמש (שממדיה כבר היו ידועים באותה עת) הייתה עשויה כולה פחם, היא הייתה יכולה לספק אנרגיה בקצב הנוכחי במשך 5,000 שנה בלבד. הוא בחן גם את האפשרות שמקור האנרגיה של השמש הוא מטאוריטים הפוגעים בה, אלא שכדי להקרין די אנרגיה באופן כזה, היה על המסה של השמש לעלות עם הזמן במידה משמעותית, בניגוד לתצפיות האסטרונומיות.

בשנת 1925 הייתה ססיליה פיין־גפושקין לאדם הראשון שקיבל דוקטורט באסטרונומיה מ אוניברסיטת הרווארד. בתוקף עבודתה הייתה הראשונה שפירשה נכון את ספקטרום אור השמש, והראתה שהשמש עשויה בעיקר מ מימן ומעט הליום.

ליפן המכונה גם "ארץ השמש העולה", דגל שבו עיגול אדום המסמל את דיסקת השמש על גבי רקע לבן. משמעות שמה של יפן ביפנית היא "מקור השמש".

לאורך ההיסטוריה האנושית, ראו תרבויות שונות בשמש גוף מקודש. היסטוריונים למדו מהספרות ומה מיתולוגיות השונות כי עמים סגדו לשמש והאנישו אותה בדמות אלי שמש שונים. פעמים רבות ייחסו תרבויות שונות יכולות וכוחות גדולים יותר לאלי השמש שלהם ביחס לשאר האלים.

כמעט בכל תרבות ניתן למצוא אל שמש: ב הינדואיזם מתוארת השמש בצורה הנראית של אלוהים שאותה יכולים לראות הכול מדי יום ביומו ו סוריא הייתה אלת השמש הראשית. בתרבות הכנענית השמש הייתה אלה ששמה היה שפש או שמש, וכינויה היה "מנורת האלים". ב מיתולוגיה מצרית אל השמש היה רע. אמונה רווחת הייתה כי האל שט בסירת השמש, ובלילה הוא עובר ב שאול, מתחת לפני הקרקע או במנהרה תת־קרקעית. בפירמידות שונות נמצאו סירות שמש שמטרתן הייתה להשיט את נשמתו של הנפטר לעבר השמש אל חיי נצח. גם תרבויות עתיקות באמריקה, כדוגמת בתרבות ה אינקה ותרבות ה אצטקים סגדו לשמש ולאלים שלה.

ב אסטרולוגיה העתיקה חולקו ימי ה שבוע ל שבעת כוכבי הלכת כך ש יום ראשון הוא בשליטת השמש. מכך נובע במספר שפות שיום ראשון נקרא מילולית "יום־השמש" (כגון, אנגלית: Sunday, גרמנית: Sonntag, דנית: Søndag).

על פי התורה, אלוהים ברא את השמש ביום הרביעי של ששת ימי הבריאה. ה יהדות אוסרת על כל אמונה בשמש כ אל ועל פולחן אליה. ב תפילת שחרית, אותה מתפללים לפי היהדות בכל בוקר, הוקדשה ברכה מיוחדת המשבחת את ה' על יצירת המאורות, ביניהם השמש. בנוסף, ברכת החמה, בה מודים ומשבחים את האל על בריאת השמש וקיומה, נאמרת בכל תחילת מחזור של 28 שנים כאשר השמש מגיעה לנקודה שבה הייתה בשעת בריאתה (לפי סיפור הבריאה בספר בראשית) באותו יום בשבוע (רביעי) ובאותו זמן ביממה (תחילת הלילה).

הלוח העברי מבוסס בעיקרו על מחזוריות של היראות הלבנה תוך כדי תיאום לשנה השמשית. מדי כשנתיים או שלש שנים, על פי מחזוריות קבועה, מוסיפים חודש ( אדר א') לשנה, מעשה הנקרא עיבור השנה, כדי לתאם את שנת החמה עם חודשי הלבנה, כך שחג ה פסח יישמר בעונת האביב, כמו שכתוב בפסוק "שָמור את חֹדש האביב".

הפסוק "לא תעשון אִתי" פורש על ידי חז"ל כמקור לאיסור ליצור תבליט של שמש. ישנה מחלוקת האם גם ציור או תחריט של שמש בכלל האיסור, או רק תבליט.

בתקופות מאוחרות המשיכו גם ה יוונים בהאנשת השמש ב מיתולוגיה שלהם וה אל הליוס אשר רכב על כרכרת אש ב שמים, היה יוצר את היום, ואז רוכב למחילה תת־קרקעית ובכך יוצר את הלילה. בשלבים מאוחרים היה אפולו אל השמש הראשי של היוונים.

חוקרי ה איקונוגרפיה ה נוצרית מצאו דימויים רבים המזהים את ישו עם השמש, כגון הכתר הזוהר, הכרכרה הבהירה, ויש המשערים כי המשיכה הנוצרית ל־ 25 בדצמבר מקורה בטקסים פגניים לציון אל השמש.

אשכול כתבות על השמש, באתר "הידען"

הערך "השמש", באתר אסטרופדיה

כתבות ומאמרים בנושא השמש, באתר סוכנות החלל הישראלית

הערך "תצפית בשמש", באתר אסטרופדיה

הערך "אפימרידים של השמש", באתר אסטרופדיה

הספר העולמי: השמש, באתר נאס"א (באנגלית)

דף נתונים על השמש, באתר נאס"א (באנגלית)

שירות הידען, ‏עונות בשמש (על פעילות כתמי השמש), באתר "הידען", 17 בנובמבר 2003

צילום וידאו של השמש, באתר נאס"א

אתר טלסקופ החלל Solar Dynamics Observatory, באתר נאס"א

עודד כרמלי, הפעילות המגנטית של השמש הולכת ונחלשת, באתר סוכנות החלל הישראלית, 9 ביולי 2017

השמש, באתר אנציקלופדיה בריטניקה (באנגלית)

עדי זריפי, תיעוד: התפרצות סולרית, באתר N12, ‏ 22 בפברואר 2022

השמש בתצלום הקרוב ביותר ממרחק 75 מיליון ק"מ, באתר N12, ‏ 28 במרץ 2022

שמש, דף שער בספרייה הלאומית

# data[].attributes.attachment_link.title
השמש - ויקיפדיה

# data[].attributes.attachment_link.description
מידע כללי סוג עצם: כוכב סוג כוכב: ננס צהוב סיווג ספקטרלי: כוכב הסדרה הראשית מסוג G מאפיינים תצפיתיים מרחק ממוצע מכדור הארץ: 149,597,887 ק"מ ( 8.31 דקות במהירות האור ) בהירות נראית (V): 26.8 m − בהירות מוחלטת: 4.8999 m מאפיינים מסלוליים מרחק ממוצע מהמרכז הגלקטי: ‎2.5×10 17 ק"מ‎ (