# data[].attributes.location_name
Лавочне, Львовская область, Украина

# data[].attributes.headline
Останній визволений населений пункт України від нацистів

# data[].attributes.subject
Останній визволений населений пункт України від нацистів

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Переяславська міська рада

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Щорічно 28 жовтня відзначається День визволення України від німецько-фашистських загарбників. В цьому році ми святкуємо 76 річницю.

Це свято встановлено в Україні згідно з Указом Президента від 20 жовтня 2009 року № 836/2009 "з метою всенародного відзначення визволення України від фашистських загарбників, вшанування героїчного подвигу і жертовності українського народу у Другій світовій війні".

В цей день традиційно вшановують пам'ять воїнів, які загинули в боях за визволення України, та населення, яке постраждало від дій фашистських окупантів.

У ході Другої Світової війни 1939-1945 років саме на території України відбулися ключові битви за визволення Європи від фашизму.

Воєнні дії під час Другої світової війни відбувалися на території України протягом 40 місяців - із 22 червня 1941 року до кінця жовтня 1944 року. У 1941-1944 роках на українській землі були зосереджені головні сили вермахту - від 57,1 до 76,7% загальної кількості дивізій. 607 з них було розгромлено саме на території України.

У ході визволення України силами чотирьох Українських фронтів, які налічували понад 2,3 млн. воїнів, протягом січня 1943 року - жовтня 1944 року було проведено серію блискучих наступальних операцій. Найважливішими з них були: Воронезько-Харківська (13 січня - 3 березня 1943 року), Донбаська (13 серпня - 22 вересня 1943 року), Чернігівсько-Полтавська (26 серпня - 30 вересня 1943 року), Корсунь-Шевченківська (24 грудня 1943 р. - 17 лютого 1944 року) та Львівсько-Сандомирська (13 липня - 29 серпня 1944 року).

Завершила визволення України Карпатська операція, що розпочалася 9 вересня 1944 року. 27 жовтня 1944 року було звільнено Ужгород, 28 жовтня радянські війська вийшли на сучасний кордон нашої Держави. За підрахунками істориків, у ході воєнних дій на території України загинуло близько трьох мільйонів радянських воїнів, понад два мільйони українців було вивезено для примусової праці до Німеччини під час окупації. На території республіки цілком чи частково було зруйновано понад 700 міст і 28 тисяч сіл, близько 10 мільйонів людей залишились без даху над головою, знищено понад 16 тисяч промислових підприємств.

Ми пам'ятаємо усіх героїв, чия боротьба, самовіддана праця і героїзм сприяли звільненню України від нацистів. У серці кожного з нас жива пам'ять про неоціненний внесок українців у спільну перемогу в цій жахливій війні. Тим, хто загинув і тим, хто вижив у пеклі 40-х ми зобов'язані всім, що маємо сьогодні.
Історична довідка (за інф. Українського інституту національної пам'яті)
Друга Світова війна розпочалася для України 1 вересня 1939 року із бомбардувань Львова силами люфтваффе. 11 вересня частини вермахту увійшли до Галичини, але за таємними домовленостями між Гітлером і Сталіним німецькі війська за 2 тижні відступили на захід. 17 вересня 1939 року у війну на боці нацистського агресора вступив СРСР. 22 червня 1941 року розпочалася війна між вчорашніми союзниками - Третім Рейхом та СРСР, внаслідок чого до кінця року більшу частину України окупували німецькі війська. У грудні 1941-січні 1942-го радянські війська організували перший великий контрнаступ на території України, але зайняли лише незначні ділянки в Криму та під Барвінковим. Спроба навесні 1942 року розвинути попередній успіх призвела до двох катастрофічних поразок радянських сил у Криму і під Харковом та їхнього відступу аж до Волги. Всю нашу територію зайняли окупанти. У лютому наступного року, розвиваючи наступ після перемоги під Сталінградом, Червона армія зайняла Харків і деякі інші українські міста, але вже в березні залишила їх через німецький контрнаступ. Лише восени розпочалось остаточне вигнання з України нацистських окупантів. 28 жовтня 1944 року радянські війська вийшли на околиці міста Чоп на Закарпатті. Однак боротьба на тій ділянці розтягнулася аж до 25 листопада. У вигнанні окупантів брала участь вся Україна: регулярні радянські війська та червоні партизани (разом понад 3 мільйони солдат-українців), національне підпілля на чолі з Українською повстанською армією (близько 100 тисяч вояків) і бійці на усіх інших фронтах світу, що наближали спільну перемогу над Гітлером. Але подіями жовтня-листопада 1944-го війна не скінчилася, Українці воювали в Європі до 8 травня 1945 року та в Азії - до 2 вересня. На Батьківщині збройний спротив радянській владі тривав ще понад десятиліття. Вигнання нацистських окупантів супроводжувалося вчиненням масових злочинів, які організував сталінський режим і радянські війська з вини його командування. На найнебезпечніших ділянках фронту масово використовувалися "чорносвитники" - поспіхом мобілізоване радянським командуванням (польовими військкоматами) місцеве населення, яке кидали у бій непідготовленим, необмундированим та неозброєним. Українські армійські частини Радянської армії у 1943-1944 роках використовувалися в боях проти національного підпілля, що означало братовбивчу війну між українцями, які служили у РСЧА та УПА. В очищеному від німців Криму у 1944 році радянська влада здійснила низку депортацій, зокрема повністю виселила до Середньої Азії кримських татар (180 тисяч). Українці продовжували зазнавати втрат і після закінчення війни - масові репресії продовжувалися аж до смерті Сталіна. На Західній Україні під час придушення національного руху, за різними даними, було вбито 150 тисяч осіб, заарештовано 130 тисяч і депортовано понад 200 тисяч. Унаслідок організованого масового голоду 1946-1947 років в Україні загинуло до мільйона людей. Кількість військових і цивільних жертв війни історики оцінюють у 8-10 мільйонів українців. Пошкоджено або знищено внаслідок боїв і каральних дій окупантів 700 міст, 28 тисяч сіл, 16 тисяч підприємств.
Міфи, пов'язані з вигнанням нацистських окупантів із України 28 жовтня 1944 року було днем остаточного Німецькі війська остаточно залишили територію України наприкінці листопада 1944 року. вигнання нацистських окупантів з України.
Для відзначення цього факту день 28 жовтня було обрано не зовсім коректно. В СРСР склалася традиція відзначати цю подію 8 жовтня, оскільки саме цього дня в 1944-му радянські війська вибили німців з території Радянської України в її тодішніх кордонах. Улітку 1945 року згідно з міждержавним договором Чехословаччина передала Радянському Союзу Закарпаття, яке увійшло до складу УРСР. Зважаючи на це, згодом вирішили перенести урочистості святкування на дату, коли ворог залишив останні населені пункти сучасної Закарпатської області. Але 28 жовтня 1944 року радянські війська лише розпочали бої за Чоп. Остаточно вибили противника із Закарпаття лише 25-26 листопада.
Вигнання німецьких окупантів було визволенням України
Визволення означає здобуття волі, але в 1944 році цього не трапилося. Визволення України відбулося тільки 24 серпня 1991 року з розвалом Радянського Союзу. Радянський Союз до 1941 року був тоталітарною державою, нею він залишився і після 1944-го. Партійна диктатура і політичні репресії не зникли. Під час війни радянське керівництво намагалося заохотити народ України до боротьби, апелюючи до патріотичних почуттів та обіцянок послабити політичний режим після перемоги. Українській інтелігенції, митцям дозволили писати на теми, затавровані доти як "буржуазний націоналізм"; чотири армійські фронти назвали "українськими"; запровадили орден Богдана Хмельницького; заснували республіканські міністерства оборони та закордонних справ. Проте після війни обіцяне було згорнуто, засуджено або просто не реалізовано. Включення ж УРСР до ООН аж ніяк не свідчило суверенну позицію України на міжнародній арені, а слугувало політичним цілям СРСР. Не вважаючи вигнання німецьких окупантів визволенням, українське націоналістичне підпілля продовжило боротьбу за незалежність України. З поверненням радянської влади на територію України сталінське керівництво суттєво збільшило масштаби депортацій до віддалених регіонів СРСР великих груп населення - поляки Західної України, а також підозрювані в допомозі українському підпіллю та УПА, кримськотатарський народ, греки, болгари, вірмени Криму. Різних правових обмежень і переслідувань зазнали ті, хто перебував на окупованій території, остарбайтери, полонені червоноармійці.
Росія могла перемогти німецьких окупантів і без України
Внесок України у розгром гітлерівської Німеччини та її союзників важко переоцінити. Мешканці УРСР взяли активну участь у протидії гітлерівській агресії. За весь час війни між СРСР та Третім Рейхом жителі УРСР складали приблизно 7 мільйонів (23%) особового складу Збройних сил СРСР, що більше війська Великої Британії, яка мобілізувала до 6 мільйонів громадян. Українці воювали у складі Червоної армії і партизанських загонів, були відзначені багатьма високими нагородами. Вихідці з України були і серед командного складу збройних сил СРСР. За оцінками Інституту історії НАНУ, прямі людські втрати України становили 8-10 мільйонів осіб, що більше ніж сукупні втрати Великої Британії, Сполучених Штатів Америки, Франції, Польщі та Канади (близько 7,4 мільйона). Для потреб фронту працювала потужна промисловість УРСР, значну частину якої евакуювали в тил - до Росії та Середньої Азії. Україна була серед республік СРСР, які перші прийняли удар гітлерівських військ. Бої на території України тривали понад рік, розтягнулися на понад тисячу кілометрів із заходу на схід. Це дало змогу зосередити військові та промислові ресурси у внутрішніх регіонах СРСР, підготуватися до контрнаступу взимку 1942 року. В будь-якому разі спроби моделювання дій РСЧА без українських людських і промислових ресурсів радше ставлять під сумнів твердження В. Путіна про перемогу "і без України". Загалом до антигітлерівської коаліції входило 58 держав і суверенних територій. Внесок більшості з них був значно менш вагомим, ніж українського народу.
Всі заслуги у вигнанні німецьких окупантів належать радянським збройним силам і партизанам.
Перемога над нацистськими окупантами - спільне досягнення антигітлерівської коаліції та визвольних рухів. Друга світова війна - глобальний конфлікт, і всі її учасники були тісно пов'язані між собою. Можна говорити про різний внесок держав у перемогу, однак неправильно приписувати усі заслуги одній країні. Радянський Союз користувався військово- технічною та іншою підтримкою союзників по антигітлерівській коаліції. За програмою ленд-лізу, СРСР отримав значні обсяги військової техніки, озброєння, продовольства та інших матеріалів, необхідних для підтримки економіки і ведення бойових дій. Німеччина не могла зосередити всі наявні сили проти радянських військ, оскільки була змушена одночасно воювати із союзниками на інших фронтах, у тилу, на морі та в повітрі. Не варто забувати, що опір гітлерівцям чинили українці різних політичних спрямувань. Внесок у боротьбу з німецькими окупантами зробив також український національно-визвольний рух. Українські націоналісти, згуртовані в лавах підпілля, УПА та інших повстанських формувань, вступали у бої, протидіяли репресивній та грабіжницькій політиці окупаційної адміністрації, проводили антигітлерівську пропаганду.

# data[].attributes.attachment_link.title
28 жовтня - День визволення України від нацистських загарбників - Переяславська міська рада

# data[].attributes.attachment_link.description
Щорічно 28 жовтня відзначається День визволення України від німецько-фашистських загарбників. В цьому році ми святкуємо 76 річницю. Це свято встановлено в Україні згідно з Указом Президента від 20 жовтня 2009 року № 836/2009 "з метою всенародного відзначення визволення України від фашистських загарбників, вшанування героїчного подвигу і жертовності українського народу у Другій світовій війні".

# data[].attributes.location_name
Півнівка, Луганская область, Украина

# data[].attributes.headline
Перший визволений населений пункт

# data[].attributes.subject
Перший визволений населений пункт

# data[].attributes.attachment_link.title
Історична довідка

# data[].attributes.attachment_link.description
Документальних матеріалів про виникнення с. Зориківка не збереглося, але існує легенда. У далекі часи наша місцевість була болотистою. Серед боліт протікала річка Камишна. На лівому березі річки були невеликі, але глибокі озера. Далі простяглися широкі луки. На правому березі - багаті ліси, що дістали назву Решетнякова стінка.

# data[].attributes.location_name
Киев, Украина

# data[].attributes.headline
Визволення Києва

# data[].attributes.subject
Визволення Києва

# data[].attributes.attachment_link.title
Визволення Києва і битва за Дніпро. Як це було. ФОТО

# data[].attributes.attachment_link.description
Якщо вважати битву за Дніпро однією операцією, то жертви перевищать найкривавішу військову операцію людства - битву під Сталінградом. Але цитата Жукова про "топить хохлов в Днепре" - це фейк, вигадка.

# data[].attributes.location_name
Дніпро, Днепропетровская область, Украина

# data[].attributes.headline
«Сталінград на Дніпрі»

# data[].attributes.subject
«Сталінград на Дніпрі»

# data[].attributes.attachment_link.title
"Сталінград на Дніпрі"

# data[].attributes.location_name
Харків, Харьковская область, Украина

# data[].attributes.headline
Харківське оточення 1942 року

# data[].attributes.subject
Харківське оточення 1942 року

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Цей день в історії

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
12 травня 1942 року силами Брянського, Південно-Західного і правого крила Південного фронтів з Ізюмського плацдарму розпочато наступ проти німецьких військ групи армій "Південь". Через оперативно-стратегічні помилки радянські війська були оточені і зазнали великих втрат, які сягали кількасот тисяч убитими, пораненими, пропалими без вісті і полоненими. На обкладинці: Колона радянських солдатів, полонених у Харківському котлі, травень 1942 року

Після успішного відбиття німецького наступу на Москву в січні 1942 року і переходу в контрнаступ радянське командування прийняло рішення розпочати активні дії й на інших ділянках радянсько-німецького фронту. Проте наступальні операції на Курському і Харківському напрямках, на Донбасі і Криму істотних успіхів не мали, за виключенням дій Південно-Західного фронту в районі Ізюма, в результаті якого був створений плацдарм на західному березі ріки Сіверський Донець в районі міста Барвінкове, що відкривав можливість подальшого наступу під Харковом.

"В результаті проведених наступальних операцій нам вдалося зруйнувати нормальну оперативну побудову військ супротивника, змусити його ... витратити всі оперативні резерви... Активними діями наших військ суротивник доведений до такого стану, що без підкріплення великими стратегічними резервами і значного поповнення людьми та матеріальними засобами не здатний до рішучих дій" - З доповіді С.Тимошенка, М.Хрущова, І.Баграмяна у Ставку командування, 22 березня 1942 року

Тому після оголошення 1 травня Йосифом Сталіним, як головнокомандуючим, задачі "домогтися того, щоб 1942 рік став роком остаточного розгрому німецько-фашистських військ" саме цей плацдарм під Харковом був використаний для планування наступальної операції, метою якої був вихід до Дніпропетровська, розкол і знищення німецької групи армій "Південь". У той же час після переходу Вермахту 8 травня в наступ на Керченському півострові для оволодіння стратегічною ініціативою у Східній Україні німецьке командування розпочало підготовку до ліквідації Барвінківського плацдарму, плануючи почати наступ на цій ділянці фронту 18 травня.

Розцінюючи дії супротивника як підготовку до оборони, війська Південно-Західного фронту, яким керували маршал Семен Тимошенко, начальник штабу генерал-лейтенант Іван Баграмян і член воєнради Микита Хрущов, в складі 4 армій, 5 танкових корпусів і 13 окремих танкових бригад, загальною чисельністю 765 300 чоловік особового складу, 12 травня 1942 року розпочали наступ двома ударними групами. Їм протистояло 350 тисяч німецьких військ із майже у двічі меншою кількістю літаків і танків у складі двох загальновійськових і однієї танкової армій під загальним командуванням фельдмаршала Федора фон Бока.

Згідно із задумом радянського командування, дії Південно-Західного фронту, що наступав у двох напрямках на Вовчанськ і Барвінківе, з півночі повинні були підтримані військами Брянського фронту, які мали б оточити супротивника в районі Харкова, після чого на півдні разом із силами Південного фронту мав початися проривний наступ. Але попри півторамісячну підготовку до операції, оборонні та інженерні укріплення були створені лише на довжині 11 кілометрів зі 180-кілометрового фронту, бойові порядки дивізій не мали ешелонного і резервного підкріплення. Крім того, дії Південного фронту ніяк не узгоджувався з реальною ситуацією в центрі наступу, де Червоній армії вдалось просунутись на 20-35 кілометрів біля Барвінкового і на 18-25 км біля Вовчанська.

15 травня командування Південно-Західного напрямку повідомило Ставку, що операція розгортається успішно і створені необхідні умови для включення військ Брянського фронту. Однак ці прогнози виявилися передчасними - наступного дня темп наступу був втрачений, другі ешелони армій були введені із запізненням, а 17 травня, діючи згідно плану "Фрідерікус-I", Вермахт силами бронетанкових військ завдав удар з північного, від Балаклеї, і південного, з району Слов'янська, напрямків в тил наступаючим частинам Червоної Армії. Війська 6-ї і 9-ї армії виявилися не готовими до відбиття удару і почали відступати за Сіверський Донець.

Ситуація змусила начальника Генерального штабу маршала Олександра Малиновського наступного дня двічі пропонуватити відвести війська з Барвінковського виступу, однак Тимошенко і Хрущов вважали загрозу оточення перебільшеною, і Сталін дозволу на відступ не дав. При повній перевазі супротивника у повітрі спроба командування Південно-Західного напряму деблокувати оточені частини ударом 38-ї армії великого успіху не мала, але дозволила вивести з оточення 22 тисячі бійців. В результаті до 23 травня значна частина військ ударного угруповання Червоної Армії опинилася оточеною в трикутнику Мерефа - Лозова - Балаклія, а після триденних невдалих спроб вийти з нього, вцілілі радянські війська виявились сконцентрованими біля Барвінкового на площі 15 км ².

"На полі бою всюди, наскільки сягало око, землю покривали трупи людей і коней, і так щільно, що важко було знайти місце для проїзду легкового автомобіля" - З мемуарів командуючого 1-ї танкової армії Вермахту Евальда фон Клейста

Спроби прорвати оточення блокувалися активними діями німецької піхоти за підтримки авіації і 28 травня Тимошенко врешті віддав наказ про припинення Харківської наступальної операції. За час її проведення за радянським даними з радянського боку було втрачено 270 190 чоловік (з них - 170 958 вбитими, пропалими без вісті і полоненими) і 652 танки, з німецького - 90 тисяч чоловік вбитими та пораненими, 540 танків і 200 літаків. За німецькими даними з 10 по 31 травня Червона Армія втратила 240 тисяч полоненими, біля 1250 танків, 542 літаки і 57 626 коней, Вермахт - 29 444 чоловік (з них 5048 убитими і 22127 пораненими), 108 танків і 49 літаків; ще біля 3 тисяч склали втрати румунських підрозділів.

В результаті провалу Харківського наступу, оборона радянських військ на Південному і Південно-Західному фронтах виявилася кардинально ослабленою, і німецькі війська розпочали успішний контрнаступ: 7 липня Вермахт вийшов на підступи Воронежа та Ростова, 23 липня було захоплено Ростов-на-Дону, що відкривало шлях на Кавказ і Волгу в районі Сталінграда, небезпека втрати яких змусила Сталіна 28 липня 1942 року підписати наказ № 227 "Ні кроку назад!", яким у складі Червоної армії почалось формування штрафних батальйонів і загороджувальних загонів.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
німецько-радянська війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга харківська битва

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
новітня історія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
володимир лук'янюк

# data[].attributes.attachment_link.title
Цей день в історії : 12 травня 1942 : Друга харківська битва

# data[].attributes.attachment_link.description
12 травня 1942 року силами Брянського, Південно-Західного і правого крила Південного фронтів з Ізюмського плацдарму розпочато наступ проти німецьких військ групи армій "Південь". Через оперативно-стратегічні помилки радянські війська були оточені і зазнали великих втрат, які сягали кількасот тисяч убитими, пораненими, пропалими без вісті і полоненими.

# data[].attributes.headline
Оборона Севастополя

# data[].attributes.subject
Оборона Севастополя

# data[].attributes.location_name
Луцьк, Волынская область, Украина

# data[].attributes.headline
Трагедія Луцької в'язниці (1941)

# data[].attributes.subject
Трагедія Луцької в'язниці (1941)

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Трагедія Луцької тюрми у червні 1941 року - розстріл в'язнів органами НКВС 23- 24 червня 1941 року.

На території колишнього Окольного Луцького замку розташований монастир Бригідок - пам'ятка архітектури національного значення, це комплекс споруд, куди входили центральний храм, келії і господарські приміщення. Пам'ятка ця пов'язана з сумними і трагічними подіями в житті міста та всієї Волині, які увійшли в історію як розстріл в'язнів органами НКВС 23-24 червня 1941 року

Про ці події написано вже немало, перші публікації з'явилися під час німецької окупації в українській пресі. За радянського часу це замовчувалось, тільки за кордоном в діаспорі вийшло декілька публікацій. І лише після здобуття незалежності Україною уцілілі колишні в'язні почали висвітлювати на сторінках преси жахливі події 23 червня 1941 року у Луцьку. Найбільш узагальнено і детально це описав Микола Куделя, колишній в'язень, якого оминула куля під час розстрілу, у своїй книзі "Під мурами Луцької тюрми". У джерелах вказуються різні цифри жертв - від двох до чотирьох тисяч чоловік. Микола Куделя згадує чотири могили.

У час німецької окупації була створена комісія, яка в липні 1941 року при допомозі громадськості та національно-патріотичної інтелігенції Волині зробила насип над могилами, обклала їх дерном, встановила дубові хрести-фігури, обгородила низенькою огорожею, встановила таблички з написами, на яких вказувалась кількість похованих в'язнів - відповідно 1200, 800, 300, 1800. З ініціативи комісії в останню неділю серпня 1941 року відбувся офіційний похорон, покладання вінків і відправа панахиди.

Після визволення Луцька в 1944 році тюрма знову використовувалась радянською владою за призначенням. Микола Куделя у своїй книзі посилається на розповідь І. Мануйлика, який в 1944 році був в'язнем Луцької тюрми, бачив ці могили і був свідком того, як за наказом енкаведистів на чотирьох могилах хрести-фігури були зрізані, а могили зрівняні з землею і заасфальтовані.

У 1990-х роках з ініціативи громадськості в трьох місцях, де були поховані в'язні, встановили пам'ятні знаки та меморіальні дошки. Четверте місце, тобто на колишньому східному подвір'ї, залишилось не означеним, оскільки вже на той час було дуже забудовано.

У 2008 році Луцькою міською радою був створений відділ охорони культурної спадщини. Його працівники зібрали всі спогади, що стосуються розстрілу у Луцькій в'язниці, надіслали запити у різні архівні установи. Найбільший інтерес у зв'язку з цим викликають результати кримінальної справи, порушеної прокуратурою області за фактом розстрілу 23 червня 1941 року в'язнів Луцької тюрми.

Слідством встановлено, що перед початком Другої Світової війни в цій тюрмі утримувались під вартою близько 2000 засуджених і підслідних. Встановлено навіть 481 в'язня поіменно. З них 121 особу в квітні-червні 1941 року було направлено в місця позбавлення волі, що знаходились в інших регіонах СРСР, 11 - звільнено адміністрацією, 2 - втекло, 11 - загинули в тюрмі, 65 - випущені німецькою окупаційною владою, 271 - пропали безвісти.

З доповідних записок начальника тюремного відділення УНКВС по Волинській області сержанта держбезпеки Стана та інших працівників НКВС вбачається, що 23 червня 1941 року в зв'язку з бойовими діями біля Луцька з-під варти було звільнено малоліток, "указників" та засуджених за малозначні злочини, всього 84 особи, а решта ув'язнених чисельністю до 2000 осіб була розстріляна на території Луцької в'язниці. Цю чорну справу робила оперативна група працівників УНКВС по Волинській області під керівництвом капітана держбезпеки Розова, особовий склад 233 конвойного полку військ НКВС, керівний склад та наглядачі в'язниці. Розстріли здійснені на підставі директиви народного комісара Держбезпеки СРСР Меркулова від 23 червня 1941 року, згідно з якою на осіб, що утримувалися в тюрмах західних областей України, складались списки, за якими вони підлягали розстрілу за місцем їх утримання у зв'язку з початком війни з Німеччиною. Розстрілювались не тільки особи, щодо яких були винесені вироки про вищу міру покарання, але і засуджені до позбавлення волі, та ті, щодо яких тільки розпочалося слідство. За показаннями свідків, крім в'язнів, розстріляних 23-24 червня 1941 року та захоронених на подвір'ї в'язниці № 1, у січні 1944 року під час окупації м. Луцька німецько-фашистськими військами на тій же території були розстріляні та захоронені заарештовані німецькою владою громадяни.

При опрацюванні архівних матеріалів з фондів Державного історико-культурного заповідника в Луцьку нашу увагу привернула інформація із звіту про археологічні дослідження в 1991 році під керівництвом Святослава Терського (львівського археолога, відомого читачам як автора книги "Лучеськ в X-XIV ст."), де повідомлялось, що при шурфуванні біля монастиря Бригіток на території колишнього кінотехпрому на глибині приблизно 1,5 метра було виявлено багато людських кісток. Дослідник припустив, що це може бути братська могила розстріляних в'язнів. При зіставленні свідчень очевидців та археологічних даних була висунута гіпотеза, що це могла бути могила на східному подвір'ї, яка згадується у спогадах Миколи Куделі.

Громадськістю Луцька та Волині неодноразово ставилось питання про перезахоронення жертв розстрілу. У 2009 році міська рада прийняла цільову міську програму по увічненню пам'яті жертв розстрілу в Луцькій в'язниці.

Одночасно продовжили пошук архівних джерел для встановлення місцезнаходження могили розстріляних в'язнів на східному подвір'ї. Нашу увагу привернуло фото 1941 року із фондів Волинського краєзнавчого музею, на якому зображено одну із могил біля в'язничної мурованої огорожі. Ми припускаємо, що цілком ймовірно на фото зображено частину східного подвір'я. Завдяки розкопкам ми знаємо, де знаходилась колишня огорожа в'язниці, отож, порівнюючи цю інформацію із зображенням на фото, вдалося вирахувати приблизне місцезнаходження могили в'язнів. На превеликий жаль, це місце тепер знаходиться під забудовою. Чи були під час будівництва знищені поховання? Адже, як згадує у своїй книзі М. Куделя, Й. Пікула розповів, що він наприкінці 1940-х років працював екскаваторником і був свідком, як під час земляних робіт на подвір'ї тюрми при копанні фундаменту натрапили на кістки захоронених. За розпорядженням працівників КДБ ґрунт з кістками повантажили на самоскиди і відвезли в невідомому напрямку, в глибокий кар'єр та закопали. Але поки що нам так і не відомо, де саме було виявлено та викопано це масове поховання, хто були ці поховані. Таким чином, тільки подальші дослідження зможуть підтвердити наші припущення.

На колишньому західному подвір'ї споруджено "Стіну скорботи по жертвах розстрілу", оскільки тут за свідченнями знаходиться одна із чотирьох - найбільша - могила, хоча питання точного її місцезнаходження залишається досі відкритим. Одним із свідчень є фото 1941 року, на якому зображено південно-західне крило будівлі в'язниці, мурована огорожа з хвірткою, будівля кузні, тобто зафіксовано фрагмент південної частини західного подвір'я. На передньому плані видно скупчення цивільного населення та декілька німецьких солдат, на задньому плані - полонених червоноармійців. У центральній частині фото видно дерев'яний хрест приблизно в три рази вищий людей. Цілком ймовірно, що хрест був встановлений на цій могилі.

Як вказує М. Куделя, під час німецької окупації була створена комісія, з ініціативи якої в останню неділю серпня 1941 року відбувся похорон, покладання вінків на могили та відправлення панахиди. Отже цілком ймовірно, що на фото зафіксовано саме цей захід. Провівши аналіз фото 1941 року, ми зробили спробу вирахувати, де знаходилась фотокамера на час фотозйомки. Також брались до уваги свідчення, в яких стверджувалось, що на подвір'ї були ще могили менші за розмірами, вказувались декілька місць: біля мурованої огорожі, між хвірткою і "Стіною скорботи", а також в центральній частині подвір'я, де тепер знаходиться клумба. В цих місцях протягом багатьох літ спостерігалося просідання ґрунту.

Зіставлення результатів розкопок та спогадів колишнього в'язня Г. В. Покотила дало змогу зробити певну історичну реконструкцію подій. Після розстрілу 23 червня 1941 року уцілілих в'язнів заставили поховати загиблих, після чого Г. В. Покотила і ще інших 27 в'язнів змусили копати яму серед західного подвір'я. В'язні зрозуміли, що після того, як вони викопають, їх буде розстріляно і поховано в цій же ямі. Однак з наближенням німців тюремне начальство та солдати, які їх охороняли, повтікали. Їм уже було не до в'язнів. Отож завдяки тому, що німецькі війська 25 червня вступили до міста, вони залишилися живими. Невдовзі німці їх відпустили додому, на той час яма залишалася ще відкритою. Таким чином, у результаті пошукових робіт було виявлено об'єкт, який безпосередньо пов'язаний з подіями "Луцької трагедії", тобто виявлено останню яму, яку викопали в'язні 24-25 червня 1941 року.

У серпні 2016 року Віктором Баюком археологом Державного історико-культурного заповідника у м. Луцьку, було проведено польові пошукові роботи на вулиці Кафедральній, 16. В результаті яких було виявлено місце із масовими залишками людських останків. За всіма ознаками це поховальна яма розстріляних органами НКВС в'язнів 23-24 червня 1941 року.

# data[].attributes.attachment_link.title
Трагедія Луцької в'язниці (1941) - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Трагедія Луцької тюрми у червні 1941 року - розстріл в'язнів органами НКВС 23- 24 червня 1941 року. На території колишнього Окольного Луцького замку розташований монастир Бригідок - пам'ятка архітектури національного значення, це комплекс споруд, куди входили центральний храм, келії і господарські приміщення.

# data[].attributes.location_name
Кострижівка, Черновицкая область, Украина

# data[].attributes.headline
Заліщицька трагедія

# data[].attributes.subject
Заліщицька трагедія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Заліщицька трагедія - знищення органами НКВС кількох сотень політичних в'язнів на залізничному мосту Кострижівка - Заліщики 4- 5 липня (за іншими даними 7 липня) 1941 р.

Напередодні німецько-радянської війни, внутрішні тюрми НКВС УРСР були переповнені в'язнями. Станом на початок червня 1941 року в розрахованих на 30753 особи в'язницях утримували 72768 людей. Тюрми Західної України також були сильно переповнені. Ці люди були заарештовані більшовицькими каральними органами в ході радянізації інкорпорованих до складу СРСР територій Галичини, Волині та Північної Буковини після "визвольних походів" Червоної армії в 1939-1940 роках.

23 червня 1941 р. нарком державної безпеки Всеволод Мєркулов видав наказ № 2445/М., в якому йшлося про терміновий облік усіх в'язнів у тюрмах та розподіл на тих, що підлягають депортації в концтабори ГУЛАГу, і тих, кого необхідно розстріляти.

Того ж дня вийшов наказ начальника тюремного управління НКВС УРСР капітана державної безпеки Філіппова, який зобов'язував евакуювати в'язнів. Згідно з "Планом евакуації", депортації з Львівської області передбачалося вивезти 23236 осіб, для чого необхідно було мати 778 залізничних вагонів. Однак блискавичний наступ німецьких військ, нестача транспорту та безлад поставили радянські каральні органи перед неможливістю реалізації плану.

Евакуацію ув'язнених вдалося провести тільки в окремих містах, однак більшість арештантів так і не дісталися до місць призначення.

На початку липня з тактичних міркувань було зруйновано залізничний міст через Дністер. З обох боків мосту пригнали два ешелони з вагонами із в'язнями (14 вагонів - кожен із 50-70 людьми). Один з цих ешелонів містив арештантів Чортківської в'язниці, інший - Коломийської. Це були переважно хлопці та дівчата з Буковини, Львівщини, Тернопільщини та Івано-Франківщини.

НКВСівці облили вагони пальним, підпалили (за іншими даними підірвали) та скинули у річку. Береги Дністра тут дуже високі та стрімкі - ніхто не вижив. У молдовському містечку Вадул-луй-Воде у братській могилі поховано людей, тіла яких принесла стрімка течія Дністра. Їхні руки були зв'язані дротом.

Тернопільський краєзнавець і дослідник людських доль Єфрем Гасай виявив, що декільком студенткам з цих вагонів вдалося врятуватися.

Радянська пропаганда, як і в інших подібних випадках (див. Масові розстріли в'язнів НКВС), "повісила", цей злочин на нацистів. Та залишилося багато свідків, які бачили, що це скоїли більшовики.

Після проголошення незалежності України спеціальна комісія з розслідування цієї трагедії при Заліщицькій міській раді і організація "Меморіал" встановили: "На початку війни енкаведисти висадили в повітря залізничний міст і скинули у річку Дністер вагони з людьми".

Один з невтомних дослідників цих подій - вчитель-пенсіонер зі Слобідки Заліщицького району Антон Могилюк.

Зараз по обох берегах Дністра на місці трагедії стоять жертовні хрести, які нагадують про неї. Кожного року на початку липня люди вшановують біля цих хрестів пам'ять загиблих панахидою і поминальним словом.

7 липня 2016 року в 75-ту річницю трагедії пам'ять загиблих вшанували молебнем та покладанням квітів.

Кров'ю умився Дністер / За тебе, свята Україно: Південне Надзбруччя у визвольних змаганнях ОУН, УПА: Чортківський надрайон ОУН. Кн. 2. / Н. C. Мизак. - Чернівці : Буковина, 2000. - С. 44-45.

Любарська Л. Заліщицька трагедія / Леся Любарська // Вільне життя плюс. - 2010. - № 58 (30 лип.). - С. 5 - (Говори, історіє!).

Могилюк Антон. Купальська трагедія на заліщицькому мості // Колос. - 2009.

Могилюк Антон. Дністрянська биківня // Колос. - 2009. - 3 липня.

Репресії в Україні (1917-1990 рр.): Науково-допоміжний бібліографічний покажчик / Авт.-упор. Є. К. Бабич, В. В. Патока; авт. Вступ. Статті С. І. Білокінь. - К. : Смолоскип, 2007. - 519 с.

Чому стогне Дністер / За тебе, свята Україно: Заліщицький повіт у визвольній боротьбі ОУН, УПА. Кн. 3. / Н. C. Мизак. - 2-е вид. - Чернівці : Золоті литаври, 2002. - С. 65-67.

Зовнішні відеофайли

# data[].attributes.attachment_link.title
Заліщицька трагедія - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Заліщицька трагедія - знищення органами НКВС кількох сотень політичних в'язнів на залізничному мосту Кострижівка - Заліщики 4- 5 липня (за іншими даними 7 липня) 1941 р. Напередодні німецько-радянської війни, внутрішні тюрми НКВС УРСР були переповнені в'язнями. Станом на початок червня 1941 року в розрахованих на 30753 особи в'язницях утримували 72768 людей.

# data[].attributes.location_name
Дубно, Ровенская область, Украина

# data[].attributes.headline
Розстріли в'язнів у Дубно

# data[].attributes.subject
Розстріли в'язнів у Дубно

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Винищення в'язнів у Дубно у червні 1941 - масові розстріли органами НКВС та НКДБ політичних в'язнів у Дубенській в'язниці № 2 протягом 24-25 червня 1941 року. Відповідно до радянських документів призначалось до страти 320 політичних в'язнів. 24-25 червня 1941 року в Дубенській в'язниці № 2 було вбито і поранено понад 230 в'язнів. За німецькими документами та свідченнями було страчено понад 400 в'язнів, як по політичних так по інших статтям. Згідно з публікаціями у липні 1941-го у бельгійській пресі та "Краківських вістях" у Дубенській в'язниці № 2 було вбито 527 осіб.

Повний склад керівників Дубно та Дубенського району з 17 вересня 1939 року дивись у статті Керівники Дубно і Дубенського району.

Станом на грудень 1939 року 1-м секретарем Дубенського повітового комітету ВКП(б)У був Сава Васильович Волощенко, 2-м секретарем - Павло Іванович Дитковський, 3-м секретарем - Дмитро Кіндратович Ткаченко, завідуючим пропагітаційного відділу повітового комітету ВКП(б)У - Вячеслав Констянтинович Івончик, завідувач оргінстукційного відділу повітового комітету ВКП(б)У - Тихон Максимович Морозов.

Головою Дубенського повітового виконкому був Харитон Сидорович Кученко (до кінця 1939 року), заступником голови Дубенського повітового виконавчого комітету - Михайло Григорович Тимошенко, секретарем Дубенського повітового виконавчого комітету - Микола Агеєвич Береза, завідувачем повітового відділу здоров'я - Іван Михайлович Клецко, завідучим повітового фінансового відділу - Григорій Архипович Рак, завідувачем повітового відділу народної освіти - Василь Федорович Нюнько, редактором повітової газети "Дубенська правда" - Василь Дементійович Черняхівський, керуючим філії державного банку - Н. І. Розенбліт, народним суддею Дубенського повіту - І. Е. Лебедик.

Станом на травень 1940 року секретарем Дубенського райкому ВКП(б)У був Татаренко, головою Дубенського районного виконавчого комітету - Михайло Григорович Тимошенко.

Станом на жовтень 1940 року начальником паспортного столу НКВС Дубенського району був Вовк.

Станом на 22 червня 1941 року першим секретарем Дубенського райкому ВКП(б)У був Олексій Іванович Денисенко, завідуючим пропагітаційного відділу Дубенського райкому ВКП(б)У - Вячеслав Констянтинович Івончик, завідувачем організаційного відділу Дубенського райкому ВКП(б)У Білоус.

Головою виконкому міської ради Дубно - Сидір Онуфрійович Козійчук, головою Дубенського райвиконкому - Михайло Георгійович Тимошенко, начальником Дубенської пошти - Пономаренко начальником паспортного столу НКВС Дубна - Петренко,, редактором Дубенської районної газети "Дубенська правда" - Василь Дементійович Черняхівський, завідувачем райфінвідділу - Кушко завідувачем райземвідділу - Іван Кушко, головою Варковицької сільради - Кейтель, директором Дубенської районної контори "Укрплодоовоч" - Михайло Васильович Нікулін

Станом на 14 січня 1945 року 1 секретарем Дубенського райкому ВКП(б)У був Т. С. Жуков, секретарем Дубенського райкому ВКП(б)У - Г. В. Баранник, головою Дубенського райвиконкому - Н. С. Марута.

Станом на 22 червня 1941 року був такий склад НКДБ. За свідченнями пенсіонера М. Нікуліна від 12.09.1989 р., арк. 164 Дубенський райвідділ НКДБ нараховував 11 осіб, включаючи 2 водіїв, 2 вахтерів, друкарку та прибиральницю. Старший лейтенант Яків Давидович Винокур, 35-ти років, був начальником Дубенського повітового (з вересня 1939 р.), районного (з січня 1940 р.) відділу НКВС. З лютого 1941 року - начальник Дубенського районного відділу НКДБ. Його особистим секретарем і повноважним заступником була Хана Беренштейн. Заступником начальника райвідділу НКДБ був Олександр Іванович Цибань, співробітниками райвідділу НКДБ - Олексій Максимович Давиденко, оперуповноваженим - Іван Кирилович Нікулін, оперуповноваженим - лейтенант Борис Дмитрович Колобков, водієм райвідділу НКДБ - О. Б. Маратковський.

Станом на 14 січня 1945 року начальником Дубенського райвідділу при НКДБ був Г. С. Голуб.

Сержант НКВС Віктор Степанович Черевко був начальником Дубенського райвідділу НКВС, заступником начальника райвідділу НКВС - Зверєв, заступником начальника Дубенського райвідділу НКВС по політичній частині - Іван Павлович Челноков. Працівниками Дубенського райвідділу НКВС були Павло Білоусов, сержант НКВС М. І. Поляков, Шаповнік, Григорій Миколайович Бурдило, Іван Степанович Войт, Олександр Григорович Андрушин, Касьянчук, Матвійчук

В 1940 році згідно з протоколом Рівненського бюро Обкому партії начальником Дубенської в'язниці № 2 був призначений Шинкаркін. Відповідно до відповіді Державного архіву Російської федерації на початку 90 років Рівненському обласному краєзнавчому музею під час розстрілів начальником в'язниці був В. І. Манилюк.. Заступником начальника в'язниці був Віктор Степанович Черевко, начальник Дубенського райвідділу НКВС, начальником адміністрації в'язниці була Рахіль Гейфер. Політруком в'язниці був Г. К. Кабашний, один з наглядачів - С. Т. Черкасов Крім цього в дирекції в'язниці був Іван Павлович Челноков, політрук Дубенського райвідділу НКВС, Працівниця в'язниці - Н. М. Якобчук Співробітники в'язниці - Єгоров і Зав'ялов

Згідно із свідченнями пенсіонера М. Нікуліна від 12.09.1989 р., арк. 164 в'язниця мала власний потужний штат - понад 57 осіб наглядацького та керівного складу, 2 взводи охорони військ НКВС.

Державна в'язниця Дубна розташована в південно-східній частині міста. В'язниця побудована на території колишнього млина. Після пожежі в млині, поляки використали рештки фундаменту і на ньому, за рішенням польської влади, було розпочате будівництво однієї з найбільших в'язниць у Польщі. Будівництво розпочалось у кінці 1935 року. Будівництво було завершене, але 17 вересня 1939 року Дубно дісталась Радянському Союзові. Радянська влада завершила будівництво. В чотирьох кутках зведеної кам'яної стіни побудували дерев'яні, охоронні вишки для автоматників, контрольно-пропускний пункт. З грудня 1939 року в'язницю використовували як збірний пункт для засуджених, яких депортували на тривалі примусові роботи в Сибір.

У в'язниці, в основному, утримували політичних в'язнів, за винятком деяких осіб, арештованих за запізнення на роботу, несвоєчасну сплату податків тощо. Засуджених за кримінальні злочини утримували в в'язниці в м. Крем'янець. Поляки з обох сторін в'язниц побудували дві каплиці для в'язнів, які радянська влада перетворили на місцеві клуби для своїх чиновників. Стара стіна, що оточувала в'язницю, була заввишки приблизно 4,5 метри. Вікна були оснащені потужними ґратами. Скло зафарбоване, щоб в'язні не могли дивитись у вікно. В в'язниці був підвал, цокольний, 1-й і 2-й поверхи та водогін. Підлога викладена паркетом.

Дубенська в'язниця відома з початку 1940 року ще тим, що в ній було декілька камер, які заповнювала вода. Ці камери використовують для примусу до надання свідчень. У кожній з "водяних" камер був стілець. У нормальних умовах рівень води був таким, щоб вода діставала до щиколоток, якщо в'язень стане на стілець. Однак, у разі необхідності, рівень води встановлювалить на будь-якій висоті. Підготовку до надання зізнавальних свідчень в'язнями в такій "водяній" камері здійснювали впродовж 5-7 днів. Після чого в'язень або був готовий до надання зізнавальних свідчень упродовж цього терміну, або топився, або отримував важкі психічні і соматичні захворювання. Жінки також зазнавали тортур у "водяних" камерах.

У камерах не було ні нар, ні матраців. В'язні вимушені були спати на голій підлозі, вкриваючись своїм верхнім одягом. У жіночому відділенні санітарія була ще гіршою, оскільки на період менструації жінкам не видавали ні вати, ні ганчірки, ні паперу. Серед арештованих були також вагітні жінки. Годували їх так само, як і решту в'язнів, спали, як і всі, на голій підлозі, щоденно їх виводили на прогулянку на 7-10 хвилин.

Десь за 9-10 днів до родів вагітних переводили в лікарняне відділення, де їх оглядала акушерка. На 14 день після народження дитини жінок разом з новонародженими переводили в загальні камери. Не дивлячись на те, що новонароджених годували виключно тільки материнським молоком (новонароджені не отримували в в'язниці ніякого іншого харчування і цілком залежали від материнського молока), матерів також відправляли в Сибір, не дивлячись на те, що транспорти були переповнені, звідки згодом дітей направляли в дитячі будинки.

Окрім декількох одиночних камер-темниць, в яких міг розміститись тільки один в'язень, переважно були багатомісні камери, в яких утримували від 3 до 40 в'язнів. Звичайно в в'язниці утримували до 1500 арештованих, з яких близько були 250 жінки і приблизно 50 діти у віці 12-15 років (хлопчики і дівчатка). Безпосередньо перед вступом у Дубно німецьких військ 25 червня 1941 року у в'язниці знаходились приблизно 600 в'язнів, однак незадовго до цього в Сибір було відправлено три великих транспорти. З великою долею ймовірності можна стверджувати, що в в'язниці перебувало до 3000 в'язнів. Маршрут слідування транспортування пролягав через Київ. Транспорти відправляли регулярно, впродовж тижня, з понеділка до п'ятниці. В'язницю контролювали НКДБ та НКВС.

Перед нападом 22 червня 1941 року, коли Німеччина здійснила напад на СРСР, станом на 10 червня 1941 року у в'язниці в Дубно біля 738 в'язнів. З них, засуджених 502, під слідством НКДБ - 106, під слідством НКВС - 47, за судами і прокуратурою - 83. Протягом двох місяців перед зайняттям німцями Дубна в в'язниці перебувало 10 євреїв.

Більшість звинувачувалася за статтею 54 Карного кодексу УСРР - контрреволюційна діяльність. Це учасники політичних партій, "Просвіти", "Сільського господаря".

23 червня 1941 р. нарком державної безпеки Всеволод Меркулов видав наказ № 2445/М, в якому йшлося про терміновий облік усіх в'язнів у в'язницях та розподіл на тих, що підлягають депортації в концтабори ГУЛАГу, і тих, кого необхідно розстріляти. Того ж дня вийшов наказ начальника тюремного управління НКВС УРСР капітана державної безпеки Філіппова, який зобов'язував евакуювати в'язнів. Згідно з "Планом евакуації", депортації з Дубно області підлягало 738 в'язнів.

22 червня 1941 року в 4:40 Дубенська в'язниця № 2 НКВС м. Дубно була обстріляна з німецьких бомбардувальників "Хейнкель-111" ескадри KG55 "Greif", після чого весь особовий склад та наглядовий склад в'язниці був переведений на казармовий стан - згідно з доповідною запискою від 28 червня 1941 року начальника Дубенської в'язниці № 2 В. І. Манилюка начальнику тюремного управління УРСР Філіппову.

У вівторок 24.06.1941 о 10 годині ранку по телефону начальнику Дубенської в'язниці № 2 В. І. Манилюку з тюремного управління НКВС м. Рівне повідомили, що для відправки ув'язнених по контрреволюційним статтям на залізничну станцію будуть подані вагони. Станом на цей день засуджених і тих, що були слідством по контрреволюційним статтям в Дубенській в'язниці № 2 налічувалося 320 осіб. Вагони на Дубенську залізничну станцію для відправки ув'язнених прибули в 17:00. В той час Дубно піддавалося бомбардуванню і артилерійському обстрілу з боку німців. Начальник військового гарнізону Дубна повідомив В. І. Манилюка, що з боку с. Верба в напрямку залізничної станції Дубна німці ведуть наступ в складі 127 легких танків.

По прибуттю вагонів В. І. Манилюк звернувся до начальника райвідділу НКВС В. С. Черевка та начальника райвідділу НКДБ Я. Д. Винокура для надання вантажівок та охорони для відправки в'язнів на станцію. Йому останні в допомозі відмовили, мотивуючи зайнятістю обороною міста та відправкою сімей, жінок та дітей працівників партійних, державних радянських органів та військових. Силами в'язничної охорони відправити на вокзал в'язнів В. І. Манилюк не мав можливості. Не було транспорту, вести в'язнів пішки було неможливо, тому що від в'язниці до станції 5 км. В. І. Манилюк зв'язався по телефону з заступником начальника Управління НКВД по Рівненській області лейтенантом держбезпеки Клімовим, що був в Рівненському обкомі партії та з комендантом управління НКВС Клим'юком. Клімов дав розпорядження по телефону, при неможливості, евакуації політичних в'язнів убити, а решту в'язнів звільнити - відповідно до доповідної записки від 28 червня 1941 року начальника Дубенської в'язниці № 2 В. І. Манилюка начальнику тюремного управління УРСР Філіппову.

В 17:00 начальник райвідділу НКВС В. С. Черевко та начальник райвідділу НКДБ Я. Д. Винокур з колоною сімей, жінок та дітей працівників партійних, державних радянських органів та військових та підлеглими на вантажівках відправились в Рівне. Колонна співробітників НКДБ та НКВС, міліції, партактиву, військовослужбовців та членів сімей складалась з 3-х легковиків та 8 вантажівок, всього біля 150-200 чоловік. Відїхавши від Дубно на 20 км, співробітники НКДБ з Я. Д. Винокуром залишились на дорозі у районі села Варковичі. Я. Д. Винокур з групою не наважувався їхати в Рівне, адже повних відомостей про ситуацію з окупацією Дубно німцями не мав. Співробітники НКВС на чолі з начальнком В. С. Черевком у кількості 60 чоловік на 4 вантажних автомобілях поїхали далі у Рівне.

Біля 18:00 засуджених на короткі терміни та за малозначні вчинки В. І, Манилюк дав вказівку з в'язниці звільнити. Всього було звільнено за побутовими статтями і засудженим по указам 170 в'язнів. 250 засуджених на більш тривалі терміни і тих, хто був під слідством по статтям Кримінального Кодексу В. І. Манилюк направив пішки у в'язницю № 4 в м. Рівне з частиною наглядачів і взводом охорони. З 250 в'язнів 20 в'язнів були кинуті, бо були інваліди, хворі (ймовірно, були застрелені або втекли) - згідно з доповідною запискою від 28 червня 1941 року начальника Дубенської в'язниці № 2 В. І. Манилюка начальнику тюремного управління УРСР Філіппову. Решту 320 в'язнів Манилюк дав вказівку стратити у в'язниці.

Біля 20:00 за місцевим часом В. І. Манилюк з в'язничною охороною в'язнів вбивали з автоматичної зброї та гвинтівок у камерах через дверцята для передачі їжі. Кидали до камер гранати. Відповідно до документів окремого управління Таємної військової поліції (ГФП) при 48-му Армійському корпусі всього у в'язниці таким чином було вбито 400 етнічних німців і українців, в тому числі і жінок. В цей час німці зайняли залізничну станцію Дубна і продовжували наступати на місто. Це налякало працівників в'язниці, тому припинили розстріли і втекли з в'язниці. В закритих в камерах залишилось близько 60-70 осіб.

В 22:30 В. Манилюк з особовим складом залишив в'язницю і відправився на вантажівках в м. Рівне - згідно з доповідною запискою від 28 червня 1941 року начальника Дубенської в'язниці № 2 В. І. Манилюка начальнику тюремного управління УРСР Філіппову.

В 1:00 Я. Д. Винокур з групою вирішив повернутись в Дубно. По дорозі в Дубно група Я. Д. Винокура зустріла працівників в'язниці, які їхали в м. Рівне. Працівники в'язниці доповіли, що всіх стратити не вдалось, у в'язниці лишились 60-70 в'язнів.

В 2:00 Винокур зі своєю групою на транспорті попрямував в Дубенську в'язницю для закінчення страти. До нього приєдналося 10 чоловік в'язничної охорони, решта складу в'язниці прямував далі в Рівне. Коли група Я. Д. Винокура прибула в Дубенську в'язницю то продовжила страти. За деякими даними група Я. Д. Винокура розстріляла новобранців до Червоної Армії, з числа українців в Дубенському замку. Відповідно до відповіді Державного архіву російської Федерації Рівненському краєзнавчому музею 21.04.1993 всього у Дубенській в'язниці № 2 було всього за 24-25 червня страчено 230 в'язнів - "вибули по 1-й категорії".. Учасники ОУН з с. Рачин на чолі з Гавриїлом Кривичуном почали обстрілювати в'язницю, у в'язниці знаходився його брат Арсен Кривичун. Це налякало групу Я. Д. Винокура і вони знову покинули Дубно і зупинилися у Варковичах.

В 5:00 група В. С. Черевка прибула в Рівне. Дорога була переповнена військовою технікою, що їхала в Дубно. Біля обласного управління НКВС залишилось тільки 2 машини, а інші дві з рядовими працівниками десь зупинились у місті. В. С. Черевко і політрук І. П. Челноков повідомили, що отримано наказ повертатись назад і бути там до особливого розпорядження. У Дубно направилося дві вантажівки з міліціонерами, партійними працівниками та деякими працівниками з області, зокрема начальник ОБХСС Фомін, уповноважений міліції Ткалич, та уповноважений Олянюк. У Варковичах зустріли начальника райвідділу НКДБ Я. Д. Винокура, якому В. С. Черевко повідомив про отримане розпорядження.

В 9:00 група з Я. Д. Винокуром та В. С. Черевком з Варкович виїхала в Дубно.

В 11:00 група Я. Д. Винокура та В. С. Черевка прибула в Дубно та через відразу покинула місто, адже з'ясувалось, що німці вже були в передмісті Дубно на Забрамі. Група Я. Д. Винокура з міліціонерами (1 легкова і 2 вантажних) з працівниками партійних і державних органів, що не встигла евакуюватись напередодні(всього біля 60 осіб), виїхала в напрямку Рівного.

В 12:00 група Я. Д. Винокура та В. С. Черевка біля Луцького повороту попала в засідку німецьких мотоциклістів, де майже всі загинули. Одна вантажівка прорвалась. Певна кількість осіб потрапила в полон до німців чи болотами дісталася в м. Рівне.

В 15:00 за німецьким часом німці захопили місто - згідно з протоколом допиту колишнього Дубенського співробітника НКВС Павла Білоусова.

25 червня в 12:00 група НКДБ Я. Д. Винокура та НКВС В. С. Черевка на 3-х машинах (1 легкова і 2 вантажних) намагалася прорватися з м. Дубно і прийняла бій з німцями біля Луцького повороту. До складу групи входили начальник РВ НКДБ Я. Д. Винокур, його заступник О. І. Цибань, співробітники РВ НКДБ О. М. Давиденко, І. К. Нікулін, голова міськради С. О. Козійчук, директор райконтори "Укрплодоовоч" М. В. Нікулін, зав. райфінвідділу Кушко, райпрокурор Іванов, судмедексперт та інші Від'їхавши 1,5 км від Дубно, у видолинкові машину Я. Д. Винокура почали обстрілювати щонайменше два німецькі мотоциклісти. По машинам німці вели вогонь з кулеметів. Машина Я. Д. Винокура була першою розстріляна на дорозі. В. С. Черевко скомандував зайняти оборону. Бій тривав 15 хвилин. Політрук І. П. Челнаков був поранений і практично перший здався німецьким солдатам. Коли німці всіх оточили начальник райвідділу НКВС В. С. Черевко запропонував всім здаватися. Всі почали нищити особисті документи, військові квитки та партійні квитки. Далі цю групу німці приєднали до 700 полонених червоноармійців і повели під конвоєм у Дубенський замок - згідно з протоколом допиту колишнього Дубенського співробітника НКВС Павла Білоусова.

З наявних по штату 11-ти співробітників райвідділу НКДБ 4 вільнонаймані (2 вахтери, друкарка, прибиральниця) залишились у Дубно. 1 оперпрацівник був відправлений з документами у Рівне ще напередодні, оперуповноважений Б. Д. Колобков загинув ще ввечері 23.06.1941 р. в 12 км від Дубно в напрямку Млинова під час розвідки.

На Луцькому повороті загинув Я. Д. Винокур. За німецькими даними він попав в полон і на Луцькому повороті і там був розстріляний німцями. Там же загинули прокурор району Іванов, завідувач Дубенським райкомземом Іван Кушко, завідувач райфінвідділу Кушко, військовослужбовець Червоної Армії Борис Володимирович Ворожик, заступник начальника Дубенського райвідділу НКДБ Олександр Іванович Цибань, співробітники Дубенського райвідділу НКДБ Олексій Максимович Давиденко, Іван Кирилович Нікулін, співробітники Дубенського райвідділу НКВС Григорій Миколайович Бурдило, Іван Степанович Войт, Олександр Григорович Андрушин, Касьянчук, Матвійчук, дружина працівника райвідділу НКВС Ганна Дмитрівна Войт, дружина військовослужбовця Домникія Григорівна Набережна, заступник начальника райвідділу НКВС Зверєв, водій райвідділу НКДБ О. Б. Маратковський, начальник паспортного столу Дубна Петренко, завідувачем райземвідділу Іван Кушко, судмедексперт. Загинули там працівники з області, зокрема начальник ОБХСС Фомін, уповноважений міліції Ткалич, та уповноважений Олянюк. Всього загинуло чи потрапило в полон біля 50 осіб. Але одному автомобілю з евакуйованими таки вдалось прорватись на Рівне, також частина партактиву та членів сімей вийшла з оточення від дороги через болото.

У складі групи були завідувач відділу Дубенського райкому партії В. К. Івончик, редактор Дубенської районної газети "Червона зірка"("Дубенська правда") В. Д. Черняховський, перший секретар РК КПУ Денисенко, голова Дубенського райвиконкому Михайло Георгійович Тимошенко, голова Варковицької сільради Кейтель, начальник Дубенської пошти Пономаренко, завідувач організаційного відділу Дубенського райкому ВКП(б)У Білоус, які не потрапили в полон до німців і вийшли з оточення.

З співробітників в'язниці в Рівне не повернулося двоє осіб Єгоров і Зав'ялов, інші з оточення прорвалися і прибули в різний час. При зборі в м Рівне опинилося 52 особи з них 5 осіб місцевих. Решта працівників з місцевого населення залишилися в Дубно.

У четвер, 26 червня 1941, близько 17 години за німецьким часом в Дубно прибуло Окреме управління Таємної військової поліції (ГФП) при 48-му Армійському корпусі. Негайно ними був встановлений контакт з деякими німецькомовними жителями (з учителем і священиком). Було встановлено, що за дорученням начальника НКДБ Я. Д. Винокура в місцевій в'язниці було розстріляно велику кількість політв'язнів. Розстріли проводились комендантом в'язниці, чиє ім'я не було встановлене, за участі секретаря тюремного управління Хани Беренштейн, яку німці в документах називали Бронштейн, свідки - Льоля Бронштейн, а також деяких в'язничних службовців, чиї імена не були встановлені. За словами жителів, мова йшла про приблизно 400 політв'язнів. Німці згодом запросили сюди кореспондентів, тож знімки, зроблені у Дубенській в'язниці, у липні 41-го з'явилися у бельгійській пресі та "Краківських вістях". Тодішні газетярі назвали цифру вбитих - 527 осіб.

Згідно із свідченнями трьох людей, яким вдалося врятуватись під час різанини з 24 на 25 червня 1941 року, в в'язниці було страчено близько 550 в'язнів, серед яких було 100 жінок. Німці встановили лише чотири особи, які вижили і які пізніше перебували на лікуванні в різних військових госпіталях Дубна. троє далі німцям свідчення.

Серед в'язнів, хто вижив був Олекса Сацюк, український письменник, який до вересня 1942 року був головою Дубенської окружної управи. Про жахливі знущання і розстріли, вчинені опричниками НКВС у Дубенській в'язниці Олексій Сацюк згодом розповів у своїй книзі "Смертоносці". Він звинувачував у розстрілах Якова Винокура.

Під час страти врятувався Петро Морозюк, уродженець м. Радивилів, 18.05.1910 р. н. Його свідчення повністю збігаються зі свідченнями Потапа Чирви. Крім цього він додав, що він перебував в іншій камері разом з 9 іншими в'язнями. Морозюк знаходився в ув'язненні з 15.06.1941 року. Він не знав, за що і на якій підставі був арештований. У його камері розстріл проводили лише дві жінки, і він був єдиним з в'язнів, кому вдалося врятуватись. Йому вдалося врятуватись лише завдяки тому, що, отримавши два поранення в ноги, він прикинувся вбитим, а жінки пішли, оскільки вимазались кров'ю вбитих. Серед трупів він пролежав два дні і дві ночі, впродовж яких дві жінки проводили багаторазові перевірки. Його знайшли німецькі солдати 26.06.1941.

23-х річна Первонія Піндвюк, народжена в Ярославичах, не змогла дати свідчення, бо знаходилася у важкому стані, зійшла з розуму після перебування в Дубенській в'язниці. Піндвюк потребувала ампутації правої руки. Ця 23-х річна жінка, зі слів знайомих, була молодою гарною дівчиною, однак стала виглядати як 50-річна, божевільна стара.

О. С. Сіневич, перебував у в'язниці на час масових розстрілів як учасник ОУН, чи як той, що ухилявся від мобілізації до Червоної Армії.

П. С. Дрозд, перебував у в'язниці на час масових розстрілів як учасник ОУН, чи як той, що ухилявся від мобілізації до Червоної Армії.

М. І. Кривичун, перебував у в'язниці на час масових розстрілів як учасник ОУН, чи як той, що ухилявся від мобілізації до Червоної Армії.

П. О. Поліщук, які перебували у в'язниці на час масових розстрілів як учасники ОУН, чи як ті, що ухилялись від мобілізації до Червоної Армії.

Олексій Савич Матвійчук 23.02.1921 р. н., с. Рачин, учасник ОУН. Утримувся на 2 поверсі в камері № 42. Уник рострілу через втечу охорони в'язниці 24.06.1941. Восени 1945 повторно заарештований, 10 років ВТТ, звільнився 1955.

Павлюк з с. Березини Козинського району (був арештований за невиконання завдання з вивезення лісоматеріалу, під час розстрілу був поранений)

Олександр Данилович Гоньчук з с. Карпилівка Радивилівського району (звинувачувався у крадіжці із сільської крамниці, у в'язниці перебував з 13.06.1941, врятувався втечею, вибивши разом з товаришами замок у дверях камери батареєю від опалення)

Іван Сторожук перед арештом навчався у 8-му класі середньої школи у Рівному (втік, вибивши з Олександром Малишевським двері камери)

Олександр Малишевський перед арештом навчався у 8-му класі середньої школи у Рівному (втік, вибивши з Іваном Сторожуком двері камери)

Степан Пастушок з містечка Березне

Федір Йосипович Войтюк (був поранений, лишився без ока)

Степан Яромлович Поліщук з с. Костянець (був поранений)

Микола Степанович Намчук, 1921 р. н., с. Листвин, Дубенського району, арештований 1.10.1940, за постановою Особливої ради при НКВС СРСР від 7.06.1941 отримав вирок - 8 років ВТТ "за участь в антирадянській націаналістичній організації", разом з 50-ма в'язніми випустила охорона в'язниці напередодні розстрілів

Андрій Пилипович Намчук, с. Листвин, Дубенського району, разом з 50-ма в'язніми випустила охорона в'язниці напередодні розстрілів

Федір Гаврилюк, с. Листвин, Дубенського району, разом з 50-ма в'язніми випустила охорона в'язниці напередодні розстрілів

Ващук Іван Потапович, арештований восени 1940, страчений 24 червня 1941 р.

Трищук Віра Петрівна, арештована восени 1940, страчена 24 червня 1941 р.

Тимощук Іван Моїсейович, 1917 р. н., с. Рачин, не учасник ОУН, похований на кладовищі

Прибитковський Аникій, м. Дубно, вул. Садова, похований на кладовищі

Вознюк Филимон Тихонович, 1906 р. н., с. Костянець, учасник ОУН, вбитий пострілом в голову, похований на кладовищі

Ольховський Влас Якович, 1925 р. н., с. Костянець, ОУН, вбитий пострілом в голову, похований на кладовищі

Войтюк Іван Григорович, 1920 р. н., с. Костянець, ОУН, вбитий пострілом в голову, похований на кладовищі

Ковальчук Володимир Ігнатович, 1918 р. н., с. Мирогоща, ОУН, похований на кладовищі

Тищук Іван Сергійович, 1901 р. н., с. Мирогоща, ОУН, похований на кладовищі

Тищук Михайло Сергійович, 1903 р. н., с. Мирогоща, ОУН, похований на кладовищі

Харчук З. І., с. Мирогоща

Поліщук Микола, с. Костянець, ОУН, похований на кладовищі

Рудакова Люба, член гуртка Української євангельської молоді (КУЄМ)

Заборовська Віра, член гуртка Української євангельської молоді (КУЄМ)

Орловська Ольга

Кілярська Стефа

Траутман Тереза

Після прибуття у понеділок, 30.6.41 111-ї піхотної дивізії вермахту (дивізія входила до складу 1-ї танкової армії. Під час битви в районі Дубно - Луцьк - Броди мала завдання закрити розрив в обороні і завадити прориву під Дубном частин Червоної армії - 24-го танкового полку Петра Волкова і 34-ї танкової дивізії Ніколая Поппеля. Командуючий 111-ю дивізією - генерал Отто Стапф), стало можливим приставити до арештованих охорону числом двадцять солдат, озброєних пістолетами-кулеметами. Було вирішено, що ці сім арештованих, а також сорок російських полонених, будуть задіяні для очищення в'язничних приміщень, а також для захоронення тіл загиблих. До цього часу, однак, із замку було вивезено близько 2000 полонених, які там перебували. З цієї причини замість сорока російських полонених для згаданих робіт було використано сорок осіб єврейської національності.

В понеділок, 30.6.1941, між 14 і 18 годинами силами семи арештованих, а також сорока євреїв на в'язничному подвір'ї близько західної стіни для захоронення загиблих були вириті ями приблизно двох метрів шириною і 1 1/8 метра глибиною. Після цього в в'язниці була зроблена чистка інвентарю, а просякнуті кров'ю мішки з соломи, ковдри і предмети одягу, що лежали повсюди, були спалені. Між тим вдалось знайти архітектора в'язничної будівлі, якому було доручено полагодити ґратовані залізні двері на поверхах таким чином, щоб їх можна було зачинити, оскільки до них не можна було знайти жодного ключа, так само як і до дверей у камерах. Хоча всі двері в камерах були зламані, на окремих поверхах в'язничного приміщення вдалось створити умови для утримання в'язнів на замкнутому просторі. Всього для цієї мети було підготовлено чотири поверхи з 118 камерами середньої і великої площі. Ключі від кожних дверей віддали в будівлю міської комендатури м. Дубно.

Тим часом було встановлено, що деякі в'язні змогли уникнути розстрілу або ж відбулись пораненнями. Поранені звернулись в приватну клініку в м. Дубно. Вони, а також особи, які змогли врятуватись втечею, німцями були допитані і посвідчили, що розстріли проводились близько 10 години вечора у вівторок 24 червня 1941 року. Ті, хто вижив, змогли врятуватись тим, що вони змогли виламати двері в камерах або ж пробити стіни за допомогою батарей опалення, а потім через внутрішній двір в'язниці перелізти через стіну. Ймовірно, внаслідок піднятого шуму, в'язничні охоронці вирішили добити всіх, хто лишився, що й було зроблено вдосвіта в середу. Зі свідчень тих, хто вижив, і місцевого населення слідує, що головними відповідальними за цей злочин є комісар НКВС Я. Д. Винокур і секретар тюремного управління Хана Беренштейн, в німецьких документах - Бронштейн. За наявними даними, Винокура упіймали і розстріляли, а Бронштейн все ще переховується на території м. Дубно. Семеро згаданих вище комісарів НКВС і їх помічників були залучені до вивезення і наступного захоронення тіл убитих в'язнів. Потім арештованих змусили вирити могилу, також біля західної стіни в'язниці, але на деякій віддалі від могил інших в'язнів.

Затримані в Дубні 27 і 28 червня 1941 року комісари і функціонери НКВС, вказані у списку під номерами 1-7. Особи під номерами 1-3 визнали, що є членами комуністичної партії і працювали на НКВС. Особи під номерами 4-7 заперечували членство в комуністичній партії. Вони були впізнані дубенчанами, які мали німецьке коріння фольксдойч і українцями. Їх було визнано в тому, що вони винні в загибелі ряду осіб (фольксдойчів і українців). Згідно з наказом Гітлера комісари НКВС підлягали розстрілу. Німці вважали, що зібраних викривальних матеріалів більш ніж достатньо. Після цього семеро арештованих були страчені; страту виконала розстрільна команда піхотної дивізії в понеділок 30.6.41 близько 18 години. Яму з тілами засипала землею група євреїв, які знаходились безпосередньо на місці.

1. Микола Іванович Корановскій, народився 9.5.1894 р. в селі Комарівці, проживав: м. Дубно, вул. Шевченка, 4; колишній начальник НКВС м. Дубно.

2. Михайло Захарович Кушко, народився 13.10.1889 р. в селі Парутіно, проживав: м. Дубно, вул. Шевченка, 18; директор радгоспу в околицях Дубна.

3. Іван Павлович Челноков, народився 1.11.1908 р. в селі Оліщанко, проживавав: м. Дубно, вул. Шевченка, 4; політрук районного відділу НКВД у м. Дубно, був поранений 25.06.1941 року біля Луцького повороту і потрапив німцям в полон .

4. Сидір Онуфрійович Козійчук, народився 8.8.1912 в селі Грушвиця, Дубенського району, проживав, с. Крилів, Дубенського району, с. Варковичі, Дубенського району, м. Дубно, вул. Шевченка, 18; депутат Верховної Ради УРСР та голова виконкому міської ради м. Дубно, член Варковицького райкому партії 25.06.1941 року біля Луцького повороту потрапив німцям в полон .

5. Яков Абрамович Зіровскій, народився 19.4.1915 в Черніковская, проживав: м. Дубно, вул. Будьоновська, 29; охоронець на пошті, учасник комуністичного молодіжного союзу.

6. Констянтин Прокофьєвич Стєпанєнко, народився 25.9.1908 в Нижній Деповськ, проживав: м. Дубно, вул. Вокзальна, 64; службовець на м'ясокомбінаті, партійний функціонер.

7. Філіп Ніканоровіч Бассіст, народився 14.11.1907 в містечко Вапнярка, проживав: м. Дубно, авіамістечко, 254; чоботар, під час війни - службовець інтендантства.

Всі вони були поховані біля західної старої стіни Дубенської в'язниці. Зараз Дубенська в'язниця оточена новим муром, тому поховання знаходиться на самій території в'язниці. На Дубенському військовому кладовищі є момеріальна плита під якою ніби поховані, зокрема Сидір Онуфрійович Козійчук та Іван Павлович Челноков, хоча дійсної інформації, що після війни було перепоховання з під стін в'язниці немає.

Документ про це німцями направлений відділенню таємної військової поліції 626 при 1-й Танковій групі з відміткою, що оригінал був направлений відділенню розвідки і контррозвідки 48 Армійського корпусу.

Згідно з фотокопією Бюлетеня начальника поліції безпеки і СД м. Берлін № 28 від 20.07.1941, яка зберігається в Центральному державному архіві СРСР всього німцями в Дубно станом на 20.07.1941 року було розстріляно 100 осіб.

На Луцькому повороті на місці загибелі 25 червня 1941 року працівників НКДБ та НКВС, військових та членів їх сімей, що попали в німецьке оточення, після численних дослідчих перевірок наприкінці 40-х, 50-х, середині 60-х років (в результаті яких було підтверджено сам факт бою та загибель особового складу) тодішньою Дубенською владою у 1966 році було урочисто відкрито пам'ятник, який називався "Пам'ятник чекістам та радпартактиву". Скульптор Б. В. Ричкова, архітектор В. Ф. Драль.

17 лютого 1970 року даний пам'ятник було занесено до державного реєстру історичних пам'яток області і взято на державний облік під № 102 (де він рахується й донині, як пам'ятний знак співробітникам держбезпеки і радянським активістам, що загинули у війні, із зазначенням, що шефство над ним несуть правоохоронні структури Дубенського району та Рівненської області).

Напередодні 40-річчя початку війни, у червні 1981 року на місці загибелі та поховання загиблих за ініціативою місцевих органів влади Дубенщини із залученням військовослужбовців гарнізону, старожилів та співробітників Дубенських райвідділів держбезпеки і міліції проведені розкопки, під час яких були знайдені речі загиблих, зброя з відстріляними набоями, гранати, що не розірвались, жіночі речі дружини військовослужбовця, а також солдатські медальйони, частина з яких - з установчими даними окремих загиблих. В присутності численних свідків були знайдені особисті речі начальника райвідділу НКДБ Я. Д. Винокура (впізнані його дружиною, що прибула для цього з Києва), особисті речі його заступника О. І. Цибаня та інших співробітників НКДБ, декілька посмертних солдатських медальйонів військовослужбовців Червоної Армії, одяг дружини військовослужбовця Д. Г. Набережної, зброя з відстріляними набоями. Всього було знайдено рештки 46-ти осіб, з них встановлено 18 чол.

Під час перепоховання 1981 року серед загиблих на вище зазначеному перехресті, крім 5-х співробітників райвідділу держбезпеки міліціонери Григорій Бурдило, Іван Войт, Олександр Андрушин, Косянчук, Матвійчук, начальник паспортного столу міліції Петренко, прокурор району Іванов, завідувач Дубенським райкомземом Іван Кушко, військовослужбовець Червоної Армії Ворожик, дружина військовослужбовця Д. Г. Набережна. Перераховані прізвища викарбувані на меморіальній плиті братської могили в м. Дубно й сьогодні. Крім того, за свідченнями учасників розкопок 1981 року В. К. Белова, І. Х. Продая, М. О. Маслюка на місці загибелі були також знайдені 6 солдатських медальйонів військовослужбовців Червоної Армії. Дві записки з них із прізвищами, що збереглись, були передані органам військкомату для встановлення осіб. Родичі останніх брали участь у 1981 році в урочистому перепоховані.

26 червня 1981 року в урочистій обстановці за участю Дубенських місцевих органів влади та населення міста і району, представників обласного центру проведено перепоховання останків загиблих у братській могилі на Дубенському військовому кладовищі (район автовокзалу), де встановлено меморіальну плиту з прізвищами тільки тих, які були встановлені на той час, як загиблі.

З роками сходинки та пішохідні доріжки навколо пам'ятника на Луцькому повороті почали провалюватись, заросли бур'яном і чагарником. В середині 90-х років пам'ятну стела на Луцькому перехресті без рішення органів влади була понівечена. Станом на кінець 2009 року стела пам'ятника і територія навколо нього мали вкрай занедбаний вигляд. У 2010 році відповідно до Указу Президента України "Щодо підготовки з відзначення 60-річчя визволення України та 65-річчя Перемоги у Великій Вітчизняній війні", за ініціативою ветеранських організацій УМВС УСБУ в Рівненській області, пам'ятну стелу і територію навколо було приведено у відповідний стан. На вимогу релігійних громад було відновлено на стелі і табличку із зображенням хреста.

На стіні огорожі Дубенської в'язниці встановлена меморіальна плита страченим в'язням. Викарбувані їх прізвища та імена.

Дубенська в'язниця діюча, тому відвідувати її немає можливості

# data[].attributes.attachment_link.title
Розстріли в'язнів у Дубно - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Винищення в'язнів у Дубно у червні 1941 - масові розстріли органами НКВС та НКДБ політичних в'язнів у Дубенській в'язниці № 2 протягом 24-25 червня 1941 року. Відповідно до радянських документів призначалось до страти 320 політичних в'язнів. 24-25 червня 1941 року в Дубенській в'язниці № 2 було вбито і поранено понад 230 в'язнів.

# data[].attributes.location_name
Вінниця, Винницкая область, Украина

# data[].attributes.headline
Вінницька трагедія

# data[].attributes.subject
Вінницька трагедія

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ві́нницька траге́дія - масові розстріли мирного населення у Вінниці, що здійснювалися НКВС СРСР протягом кількох років перед початком Другої світової війни.

Масові репресії інтенсифікувалися влітку 1937 року, а останні були зафіксовані в місцевій в'язниці перед відступом Червоної армії 1941 року.

Дослідження цих злочинів почалося під час німецької окупації Вінниці. На прохання місцевої громади і з санкції німецької адміністрації організоване дослідження поховань почалося у травні 1943 року. За результатами розслідування було виявлено 91 масове поховання й ексгумовано 9439 тіл. Місцеві жителі впізнали серед загиблих 468 родичів. Ця інформація, фото й результати розслідування використовувалися нацистською пропагандою для дискредитації Радянської влади під час війни. В Україні перші правдиві публікації про трагедію з'явилися тільки 1988 року. За результатами сучасних досліджень, вважається, що загальна кількість репресованих за цей період у Вінниці й області сягає близько 20 000 осіб.

Серед істориків, які досліджують цей періоду Радянської історії не існує одностайності щодо причин сталінського терору. Більшість, однак, дотримуються думки, що репресії були спричинені низкою різних факторів і їх метою було встановлення тоталітарного режиму в СРСР. Одними з основних передумов терору визначали такі, як боротьба з проявами невдоволення серед населення, побоювання "внутрішнього ворога" та виникнення "п'ятої колони", і передусім намагання Сталіна та його оточення позбутися політичних супротивників режиму в країні. Нова хвиля репресій середини 30-х років також збіглася з процесом індустріалізації країни. Деякі невдачі в процесі втілення перших П'ятирічних планів були покладені на переважно уявний спротив внутрішніх ворогів та націоналістичних елементів. Хоча червоний терор застосовувався більшовицькою владою проти власного населення майже з моменту приходу до влади, в середині 1930-х років репресії почали розповсюджуватися не лише на незначну кількість реальних ворогів режиму, але також і на потенційних ворогів, які, в переважній більшості, виявилися невинним населенням багатьох сіл і міст країни.

Іншою метою терору було також прагнення встановити в країні атмосферу невпевненості й повної залежності від волі лідера партії та "батька народів" Й. Сталіна. Це в свою чергу унеможливлювало існування опозиції режимові не тільки в суспільстві, але й у лавах партії, яка зазнала в ті роки значної чистки. Одним з перших жертв Сталіна та його оточення стали члени партії, які були в опозиції до нього особисто та до його політики. Окрім членів партії, репресії зачепили також майже всі сфери суспільного життя, зокрема, армію та органи НКВС, де старі революційні кадри були замінені новими, відданими Сталіну. Таким чином, після ліквідації існуючої опозиції, чистка в лавах партії, армії та НКВС (як і в суспільстві в цілому) була розрахована здебільшого на ліквідацію потенційних, а не справжніх ворогів режиму.

Нова хвиля масового терору в СРСР почалася з призначенням Миколи Єжова на посаду голови НКВС восени 1936 року. Саме 4 жовтня 1936 року Політбюро ЦК ВКП(б) задовольнило прохання про колективні репресії списком. Для розгляду колективних справ були створені, так звані "трійки", які засуджували, часом сотні людей. Одним з основних вироків були багаторічні ув'язнення в сталінських таборах і розстріли. Більше того, 31 липня 1937 року був затверджений проект наказу № 00447 НКВС СРСР, який наказував репресувати сотні тисяч людей в різних регіонах Радянського Союзу. Для України було встановлено обов'язкову кількість репресованих - 28100 осіб, з яких 7800 мали були засуджені до розстрілу. Керівництво місцевих НКВС мало можливість збільшити цю кількість за окремими поданнями. Для Вінницької області ліміт репресій було встановлено в розмірі 4000 осіб, з яких 1000 мали засудити до смертної кари. Для спрощення репресій за ініціативи Вишинського 11 вересня 1937 року було також ухвалено рішення про можливість прийняття обвинувального вироку за добу до фактичного розгляду справи. Вироки, прийняті таким чином, а дуже часто і вища міра покарання виконувалися негайно.

Пік репресій припав на осінь 1937 та початок 1938 року, коли були затверджені нові рознарядки та збільшена квота репресованих у Вінницькій області. До Вінниці почали звозити тіла страчених з усієї області для поховання. Були й очевидці страт у самій Вінниці, але інформація про них поширювалася дуже повільно через побоювання репресій. 31 січня 1938 року було затверджено додаткову кількість репресованих та проголошено кампанію боротьби з "колишніми куркулями", "контрреволюційним національним елементом", "кримінальним елементом" і "активним антирадянським елементом". На прохання українського НКВС ліміт заарештованих в рамках кампанії було збільшено на 30 000 осіб. За даними СБУ у 1937-1938 роках було засуджено майже 200 тис. осіб, з яких до вищої міри покарання було притягнуто понад 120 тис. Майже всі - за рішенням "трійок".

Проведення репресій у Вінницькій області, яка на той час була прикордонним регіоном з "буржуазною" Польщею та Румунією, було дещо специфічним. В області мешкала значна частина колишніх вояків армії Української Народної Республіки та Української Галицької армії. Також підозру викликала значна польська меншина в регіоні. З огляду на близькість кордону, численні родинні та приятельські зв'язки з закордонним населенням, вважалося, що в області існує ціла мережа "агентів іноземних розвідок", "диверсантів" та "ворогів народу". Спеціально для боротьби з ними до Вінниччини був відряджений Іван Корабльов - один з найдосвідченіших працівників НКВС. Вже в квітні 1938 року Корабльов просив збільшити ліміт смертельних вироків в області. За час проведення "антикуркульської" операції 1937 року в Україні було репресовано 159 576 осіб, а 1938 році - 108 006. Тільки у Вінницькій області було страчено близько 20 000 чоловік.

Репресії починалися зі списків підозрюваних, які складалися райвідділами НКВС і затверджувалися обласним управлінням. Арештованих зразу примушували зізнатися у підривній діяльності, при чому Корабльов щодня вимагав дедалі вищі показників розкритих ворогів народу. Щоб примусити арештованих зізнатися їх часто піддавали тортурам. За ініціативи Корабльова була проведена операція проти польської меншини в області, яка розглядалася, як ворожа до режиму. 9 серпня 1937 року була проведена депортація поляків до Сибіру.

Допит підозрюваних відбувався у будинку НКВС на вулиці Дзержинського в Вінниці. Хоча камери були розраховані на 16 чоловік, в кожній було більше сотні затриманих. Крім страшних умов утримання в камерах, в'язнів дуже часто піддавали тортурам з наміром вибити силою зізнання і таким чином виконати рознарядку на розкриті злочини. Ушкодження й травми у в'язнів були настільки звичними та чисельними, що у в'язниці було три медичні працівники, які займалися перев'язуванням та доглядом за травмованими.

23 липня 1937 року був затверджений склад "трійки" по Вінницькій області, до складу якої увійшли секретар обкому Володимир Чернявський, начальник обласного управління НКВС М. Тимофєєв, обласний прокурор І. Ярошевський. 1938 року "трійка" затверджувала щоденно сотні, а іноді й тисячі смертельних вироків. Через велику кількість жертв, вироки затверджувалися списками, на яких позначали строк ув'язнення або вищу міру покарання. Арештованих доставляли до будинку НКВС у Вінниці та до місцевої тюрми. Смертельні вироки виконувалися негайно, майже щодня. Страти виконувалися здебільшого в подвір'ї будинку НКВС на вул. Дзержинського, а поховання жертв відбувалося в трьох місцях міста: у парку імені Горького, біля православного цвинтаря та у фруктовому саду.

Фруктовий сад займав один гектар площі і розташовувався на Підлісній вулиці. Наприкінці 1938 року сад несподівано обнесли високим та щільним парканом та обтягнули на горі колючим дротом. Коли на території побудували невеличкий будинок, місцеві жителі вже не звертали увагу на присутність машин та людей на території саду. За свідченням тих, що мешкали неподалік, до саду часто та переважно вночі заїжджали машини і був чутний гомін людей та постійний гул моторів. Засуджені копали могили у формі траншеї, які розташовувалися між деревами і мали глибину 2-3 метрів. Земля з наступної братської могили йшла на закопування попередньої. Тіла були здебільшого звалені хаотично, без порядку і пересипані вапном. В середньому в кожній братській могилі знаходилося від 33 до 144 тіл. Родичам загиблих повідомляли, що арештованих засуджено до тривалих строків ув'язнення без права листування й вислано у віддалені райони СРСР.

За зізнанням свідків та наявності інших фактів було встановлено, що страти проводилися на подвір'ї будинку НКВС. Припускають, що жертв викликали з камер під приводом відправки на заслання, зв'язували руки й по одному страчували на подвір'ї. У місці, де півколом розташовувалися гаражі, під час страт заводили машини аби заглушити постріли пістолетів. Попри це, деякі свідки чули постріли, але не приділяли їм уваги. Після страт з гаражів водою змивали кров і вантажили тіла для перевезення на місце поховання в готових могилах у Вінниці.

Репресованих також ховали на православному цвинтарі та у парку культури. Фруктовий сад та територія цвинтаря були оголошені військовими зонами і вхід на них було заборонено. На території цвинтаря було викопано 15 братських могил, а у парку - 14. Місцеві жителі бачили вантажівки й людей на території цвинтаря та парку, але здебільшого не підозрювали нічого надзвичайного. Декілька людей, які за тих чи інших обставин були обізнані про справжні події в цих місцевостях Вінниці, через побоювання репресій не розголошували цієї таємниці. На місці поховання в парку якраз над двома могилами встановили майданчик для танців, а над другою владнали "кімнату сміху". На іншій ділянці над могилами встановили гойдалку, але коли з часом почав просідати ґрунт, щоб не викликати підозри її прибрали і засадили кущами.

Разом з плановими репресіями проти мирного населення відбувалася й чистка органів НКВС. Так, 1938 року було заарештовано й страчено основного керівника репресіями в Україні з 1925 року, голову республіканського ГПУ Ізраїля Леплевського. Його посаду обійняв Олександр Успенський, якого відрядили в Україну як одного з "найкращих" кадрів НКВС - Івана Корабльова. Коли 1939 року до керівництва НКВС прийшов Лаврентій Берія, колишні кадри Єжова потрапили під підозру. Корабльова теж очікувала чистка, його та заступників Запутряєва і Ширіна було арештовано. Формально проти Корабльова та його заступників була порушена кримінальна справа за звинуваченнями в зловживанні. Однак, після арешту Корабльова звільнили. Побоюючись нових переслідувань він двома пострілами зробив невдалу спробу скінчити життя самогубством. Коли Корабльов таки видужав його знову було арештовано й за вироком військового трибуналу НКВС від 6 травня 1941 року засуджено до смертної кари. Через два дні після початку війни Військова колегія Верховного суду змінила смертний вирок на 10-річне ув'язнення. Однак вже у вересні на місці заслання Корабльова в Новосибірську, за клопотанням обласного НКВС, справу проти нього було закрито.

Масові поховання людей у Вінниці залишалися поза увагою мешканців аж до початку війни 1941 року. Як і в багатьох інших містах України під час відступу Червоної армії НКВС терміново й масово страчувала в'язнів у своїх в'язницях. Після відступу місцеві жителі почали сходитися до в'язниці для впізнання репресованих. У цей час було зроблено декілька запитів до німецької окупаційної влади з проханням розслідувати інші поховання, про які в місті ширилися чутки. Однак німецька влада не мала бажання шукати могили, оскільки не бачила потреби в психологічній чи ідеологічній війні проти СРСР і розраховувала на швидку військову перемогу. Ситуація змінилася лише 1943 року, коли Німеччина почала зазнавати поразок на східному фронті й тепер уже мала бажання використати трагедію для власної мети.

Зокрема, коли 24 травня 1943 року один з місцевих мешканців ненароком натрапив на поховання в парку імені Горького й повідомив владу, німецька адміністрація скористалася нагодою й почала розкопки. Іншим фактором, який спонукав німців до розслідування трагедії, були подібні розкопки, які вже почалися на місці розстрілу полонених поляків у Катині за місяць до того, і які вже стали засобом антирадянської пропаганди.

Коли німецька адміністрація нарешті дозволила розкопки та розслідування поховань, 15 червня 1943 р. було створено першу слідчу комісію під головуванням німецького професора Ґерхарда Шрадера. Комісія складалася переважно з німецьких патологоанатомів та медиків, але в ній також брали участь два місцевих лікаря - лікар Дорошенко та професор судової медицини з Краснодарського університету Малінін. Саме ця комісія була відповідальна за ексгумацію тіл, яка здійснювалася до середини червня. Пізніше, під керівництвом професора Кармера, заступника Ґерхарда, ця комісія також встановила та описала стан тіл та речові докази, знайдені в могилах. Попередні висновки комісії дали підставу запросити міжнародну комісію, до якої ввійшли судово-медичні експерти з 11 країн Європи:

Д-р. Зоенен з Ґентського університету, Бельгія.

Д-р. Михайлов з Софійського університету, Болгарське царство.

Д-р. Песонен з Гельсінського університету, Фінляндія.

Д-р. Дювуа з Паризького університету, Франція.

Д-р. Каццаніґа з Міланського університету, Королівство Італія.

Д-р. Людевіт Юрак з Загребського університету, Незалежна Держава Хорватія.

Д-р. ден Поортен з Амстердамського університету, Нідерланди

Д-р. Біркле з Бухареста, Королівство Румунія.

Д-р. Геґквіст з Каролінського інституту, Стокгольм, Швеція.

Д-р. Крсек з Братиславського університету, Словацька республіка.

Д-р. Ференц Орсоз з Будапештського університету, Королівство Угорщина.

Крім того, разом з міжнародними експертами до Вінниці також прибула ще й інша німецька комісія, яка складалася з 13 судово-медичних експертів із різних німецьких університетів. Ці комісії на підставі речових доказів та ексгумованих тіл зробили свої власні розслідування. Міжнародна комісія опублікувала свої результати 15 липня 1943 р., а німецька - 29 липня. Обидві комісії дійшли здебільшого однакових висновків щодо медичних фактів та обставин страти. На підставі звітів медичних комісій німці почали ще й кримінальне розслідування. Було створено дві кримінальні комісії, які почали допити свідків серед місцевого населення. Свідчення давали родичі загиблих, секретарі та прибиральники в будинку НКВС, а також ті, хто бачив чи чув про поховання в місті.

Під час кримінального слідства та розкопок на перших етапах робилася спроба встановити національність жертв. Попри це, було суворо заборонено згадувати про росіян, євреїв та циган серед жертв репресій. Під час кримінального розслідування слідчі старанно виконували наказ Генріха Гіммлера, а пізніше й голови Райхскомісаріату Україна Еріха Коха про нагнітання напруги та антагонізму між різними етнічними групами України. Метою кримінального слідства було довести причетність євреїв та росіян до злочинів проти українців. Під час розкопок, коли несподівано почала збільшуватися й кількість упізнаних польських жертв, заборона згадування поширилася і на представників цієї національності. Після 204-ї жертви поляків інших не було ідентифіковано. Під час допиту свідків акцент робився на національності слідчих і свідків підштовхували до вказування на євреїв серед працівників НКВС . Попри це, нема підстав сумніватися, що переважна більшість жертв були українцями, оскільки з ідентифікованих жертв більше двох третин були українцями й не існує документального підтвердження тези про засилля євреїв у НКВС у ті роки. Крім того, свідки та українське духовенство попри заборону німців продовжувало згадувати у проповідях та службі про різні національності жертв .

У місцях поховання в місті почалася ексгумація жертв терору. Тіла загиблих перебували під двометровим шаром землі та ще шаром одягу, який клався на тіла. В деяких могилах був лише одяг і власні речі страчених. Загиблі покоїлися здебільшого без порядку переплутані один з одним, деякі були пошкоджені вапном та хімічними процесами в могилах. Огляд трупів також встановив, що деякі з них мали сліди тортур - вибиті зуби, поламані кістки. Наявність ґрунту у легенях, шлунку та стравоході дозволив зробити припущення, що принаймні дві жертви були поховані ще живими. Одяг, який знаходили в могилах, розвішували на мотузках і дротах між дерев, щоб місцеві жителі мали можливість упізнати його та встановити належність. У цей час до Вінниці почали з'їжджатися мешканці області, переважно жінки, в пошуках відомостей про зниклих безвісти рідних. За характерними частинами одягу, місцевими жінками було розпізнано 468 тіл їхніх чоловіків та синів. Іншу частину жертв - 202 тіла - було ідентифіковані завдяки знайденим у них документам. Оскільки риси обличчя в більшості трупів вже було важко встановити, тисячі імен решти загиблих не було встановлено. Усього було розкопано 95 могил й ексгумовано 9439 тіл.

Більшість тіл мали сліди поодиноких вогнепальних пострілів, переважно в голову. Деякі тіла мали кілька поранень, а інші мали значні травми черепа, від яких, вочевидь, настала смерть. У трупів чоловічої статі руки були зв'язані за спиною, у деяких також і ноги. Було знайдено також 169 жіночих трупів, 49 з яких були голі. На відміну від чоловіків жіночі трупи не були зв'язані. Деякі тіла були настільки пошкоджені, що встановити вік було вже неможливо, однак більшість трупів були чоловічої статі віком 30-40 років.

Оскільки більшості страчених перед тим повідомляли, що вони відбувають на тривале заслання, багато з них мали власні речі, з якими їх і було поховано. Серед тіл було знайдено документи, записки, дрібні речі та книги, за якими вдалося ідентифікувати деякі імена загиблих та встановити приблизний час страт. З перших 500 жертв вдалося встановити що, більшість - 212 чоловік були селянами, а також 62 робітники, 51 службовець, 26 фахівців, 16 військовослужбовців та 4 священики. Фах інших 109 ідентифікованих осіб не вдалося встановити.

Експерти з кількох країн Європи проводили дослідження багатьох тіл загиблих. З черепних порожнин було вийнято кулі, якими здійснювався розстріл. Серед речей загиблих знайшли деякі інші свідчення про обставини трагедії. На підставі ексгумації та огляду тіл міжнародна комісія встановила, що:

1. Смерть страчених настала від вогнепального пошкодження життєво важливих центрів довгастого мозку. У 395 тіл причиною смерті встановлена черепно-мозкова травма.

2. Вхідним вогнепальним отвором є єдиний отвір, розташований на задній поверхні шиї (потилиці). Деякі тіла мали більш ніж один отвір, тобто страчувалися кількома пострілами.

3. Судячи з кіптяви, яка збереглася на місці поранення, постріли здійснювались з дуже близької відстані або впритул.

4. Вилучені з тіл кулі та характер пошкоджень, вказує на те, що розстріли здійснювались із дрібнокаліберної зброї (пістолета).

5. З напрямку ходу вогнепального каналу, встановлено, що постріли здійснювались в задню частину шиї в'язнів, коли вони мали стояти навколішках з низько нахиленою додолу головою.

6. Зважаючи на зазначені трупні зміни, давність перебування тіл у могилах визначається в межах 3-5 років (тобто в pp. 1938-1940).

Попри прохання деяких мешканців Вінниці, розслідування страт у в'язниці 1941 року не проводилося. Також було відмовлено в дослідженні великої братської могили в парку імені Козицького. У тому похованні більшість жертв належала до репресій 1923 року й не цікавила німців.

Після завершення розкопок та розслідування 1943 року у Вінниці почалося перепоховання решток репресованих. За християнським обрядом тіла було поховано в семи великих братських могилах і на кошти громади було встановлено обеліск із написом "Тут поховані жертви сталінізму". Тим часом німецька пропаганда почала активно використовувати висновки міжнародної комісії у пропагандистській війні проти Радянського Союзу. Фотографії та відомості про масові розстріли друкувалися в багатьох європейських виданнях і в Україні. Зокрема, акцент було зроблено на тому, що саме українці були жертвами репресій у Вінниці. Німецьке керівництво сподівалося виставити євреїв та росіян як винуватців трагедії, розпалити ворожнечу між народами України й таким чином збільшити кількість українських добровольців у німецьких з'єднаннях. Така тактика розпалювання ненависті між етнічними групами використовувалася й у розслідуванні злочину в Катині, але щодо поляків. Як і у випадку з катинським розслідуванням, німці також випустили плакат під назвою "Вінниця" (див. зображення), який використовували у пропаганді проти Радянської влади та євреїв, які переважали в органах НКВС.

Оскільки відомості про репресії у Вінниці розголосилися в багатьох країнах Європи, Радянський Союз був вимушений відреагувати. Однак провину за репресії було покладено на німців. 12 серпня 1943 року газети "Правда" та "Известия" опублікували звернення Совінформбюро, в якому німців звинуватили в розігруванні "нахабної комедії" з жертвами власних репресій.

Коли 1944 року у місті встановилася радянська влада, пам'ятник швидко перейменували у "пам'ятник жертвам фашизму". Пізніше пам'ятник на місці перепоховання знесли й відновили на тому місці парк.

Також протягом 1944 року були репресовані члени родин, які брали активну участь у німецькому розслідуванні, а також ті, хто поширював відомості про поховання. Попросту знищено усіх свідків.

Під час "холодної війни" Вінницьку трагедію почали використовувати як зброю в інформаційній війні українські еміграційні кола та США. В газеті "Свобода" 12 липня 1950 року була опублікована стаття "Масові могили у Вінниці знову заповнені жертвами большевицького народовибвства", де анонімний автор викладає історію про показовий розстріл 100 жінок за участі "комісара Рапапорта" 23 березня 1944 року, тобто за кілька днів після повернення радянської влади до Вінниці і використання інших примусово зігнаних вінничан-свідків розкопок 1943 року як "чорної піхоти" в боях за Летичів, Меджибіж, Деражню та Кам'янець-Подільський. Цю ж історію дублює в 1972 році А. Драган у своїй праці "Пам'ятаймо про Вінницю", вказуючи, що "джерело тієї вістки не подане, але „Свобода" в тому часі мала свого секретного кореспондента за залізною завісою, і не є виключене, що це від нього одержано цю інформацію, не подаючи - із зрозумілих причин - її джерела." Архівних документів чи свідків показового "розстрілу 100 жінок" наразі не виявлено, тому цю подію слід трактувати як непевну і таку, що не є історично доконаною.

У вересні 1959 року були організовані слухання в американському конгресі, присвячені масовим розстрілам у Вінниці. Ці слухання збіглися з візитом Микити Хрущова до США і цей злочин навмисно пов'язували з особою самого Хрущова. Однак в Україні та СРСР протягом десятиліть репресії у Вінниці залишалися закритою темою. Натомість на заході розслідуванням та розповсюдженням інформації про трагедію опікувалася українська діаспора. Було перевидано дані німецького розслідування, здійснено дослідження та наукові публікації з цієї тематики. Ці дані також використовувалися для критики радянського режиму, який замовчував трагедію протягом десятиріч.

Під час перебудови Радянський Союз визнав провину сталінського режиму за розстріл поляків у Катині та створив спеціальну слідчу комісію, однак схожу Вінницьку трагедію обійшли увагою. Перші згадки про репресії в Україні з'явилися ненароком, коли в одному з архівів показали фрагмент військової хроніки про злочини фашистів, який виявився документальними кадрами німецького розслідування розстрілів у Вінниці. Ця новина і спогади про репресії почали ширитися Вінницею й усією Україною, аж поки 21 вересня 1988 році в газеті "Молодь України" не з'явилася перша правдива публікація про репресії 30-х років на Вінниччині. У 80-ті роки за ініціативи місцевої громади було споруджено пам'ятний знак. На місці поховань збудовано будинок ритуальних послуг, який пізніше перейшов у власність Української Автокефальної Православної Церкви.

Вінниця - Злочин Без Кари. Воскресіння. Київ. 1994

Вінницький злочин // Енциклопедія українознавства.: [В 10 т.]. - Перевид. в Україні. - Київ., 1993. - Т.1. - С.282

Костюк Г. О. Зустрічі й прощання: Спогади. - К.: Смолоскип, 2008. - Кн. 2. - с. 102 і надалі.

Ihor Kamenetsky. The Tragedy of Vinnytsia: Materials on Stalin's Policy of Extermination in Ukraine/1936-1938, Ukranian Historical Assn (1991) ISBN 978-0685375600 (електронна версія (англ.))

Sandul, I. I., A. P. Stepovy, S. O. Pidhainy. The Black Deeds Of The Kremlin: A White Book. Ukrainian Association of Victims of Russian Communist Terror. Toronto. 1953

Israel Charny, William S. Parsons, and Samuel Totten. Century of Genocide: Critical Essays and Eyewitness Accounts. Routledge. New York, London. ISBN 0-415-94429

Dragan, Anthony. Vinnytsia: A Forgotten Holocaust. Jersey City, NJ: Svoboda Press, Ukrainian National Association 1986, octavo, 52 pp. (електронна версія (англ.))

Crime of Moscow in Vynnytsia. Ukrainian Publication of the Ukrainian American Youth Association, Inc. New York. 1951

Коваль В. Злочин Москви у Вінниці. Нью-Йорк, 1951.

Репресії в Україні (1917-1990 рр.): Науково-допоміжний бібліографічний покажчик / Авт.-упор. Є. К. Бабич, В. В. Патока; авт. Вступ. Статті С. І. Білокінь. - К.: Смолоскип, 2007. - 519 с.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вінницька трагедія - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Ві́нницька траге́дія - масові розстріли мирного населення у Вінниці, що здійснювалися НКВС СРСР протягом кількох років перед початком Другої світової війни. Масові репресії інтенсифікувалися влітку 1937 року, а останні були зафіксовані в місцевій в'язниці перед відступом Червоної армії 1941 року. Дослідження цих злочинів почалося під час німецької окупації Вінниці.

# data[].attributes.location_name
Львів, Львовская область, Украина

# data[].attributes.headline
Винищення львівських в'язнів у червні 1941

# data[].attributes.subject
Винищення львівських в'язнів у червні 1941

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Винищення львівських в'язнів у червні-липні 1941 - масові розстріли органами НКВС політичних в'язнів у тюрмах Львова та Золочева протягом кінця червня - початку липня 1941 року.

Станом на 22 червня 1941 року, коли Німеччина здійснила напад на СРСР, у тюрмах Львівської області було 5 424 в'язні. Вони утримувалися у чотирьох в'язницях Львова:

Коли львівські тюрми стали переповнені (10 червня в тюрмі № 1 при ліміті 1 500 осіб перебувало 3 638 в'язнів, тюрмі № 2 - 801 в'язень (ліміт - 270), а в тюрмі № 4 - 706 в'язнів (при ліміті 300)), частину в'язнів відправили до м. Золочева, де вони утримувалися в місцевому замку.

Більшість з цих людей звинувачувалася за статтею 54 Карного кодексу УРСР - контрреволюційна діяльність.

23 червня 1941 р. нарком державної безпеки Всеволод Меркулов видав наказ № 2445/М, в якому йшлося про терміновий облік усіх в'язнів у тюрмах та розподіл на тих, що підлягають депортації в концтабори ГУЛАГу, і тих, кого необхідно розстріляти.

Того ж дня вийшов наказ начальника тюремного управління НКВС УРСР капітана державної безпеки Філіппова, який зобов'язував евакуювати в'язнів. Згідно з "Планом евакуації", депортації з Львівської області підлягало 5 тисяч заарештованих. Для цього виділялося 204 вагони, які, згідно з нормами, могли вмістити 6 800 в'язнів. Проте евакуювали лише 1 822 арештанти.

Розстріли, санкціоновані прокурором Львівської області Харитоновим, розпочалися 22 червня. До 3 602 людей, що залишились у тюрмах Львова після евакуації додалися нові заарештовані, яких називали причетними до ОУН, шпигунами, диверсантами.

Загальна кількість жертв у Львові невідома, але за оцінками німецького історика Кая Штруве, вона коливається між 2358 і 2752.

Спочатку вбивали за звичайним НКВСівським способом - пострілом у потилицю у спецкамері. Проте фронт швидко наближався і людей почали розстрілювати масово - з автоматичної зброї у камерах підвалів через дверцята для передачі. В останні дні - кидали до камер гранати.

Спочатку тіла вбитих вивозили вантажівками та ховали у спецмісцях. Але перед самим приходом німців чекісти, поспішаючи, ховали вбитих у подвір'ях та підвалах тюрем.

Згодом німці примусили євреїв розкопати тіла жертв більшовицького терору і вони стали матеріалом для нацистської пропаганди. Одночасно у Львові відбувся єврейський погром в кінці червня та в перших числах липня 1941 року. Погромники неправомірно звинувачували всіх львівських євреїв у причетності до розстрілів НКВС, хоча незначна кількість польських євреїв співпрацювала з радянською владою та НКВС.

Знищення евакуйованих в'язнів продовжувалися в центрально-східних областях України - у пересильних тюрмах Умані, Києва та Харкова (див. Харківська трагедія).

Одне з масових знищень заарештованих відбулося на Тернопільщині. Воно дістало назву Заліщицької трагедії. Тоді з обох боків зруйнованого залізничного моста через Дністер пригнали 14 вагонів із в'язнями, в кожному з яких знаходилося від 50 до 70 людей. Вагони облили пальним, підпалили та скинули у ріку. Ніхто із в'язнів не вижив. Радянська пропаганда приписала всі ці злочини нацистам.

Загалом у перші тижні війни в тюрмах Західної України було страчено близько 22 тисяч осіб.

Масштабні страти більшовицькою владою політичних в'язнів у перші тижні німецько-радянського збройного протистояння справили шокове враження на населення Західної України і стали одним із головних чинників укорінення антирадянських позицій тогочасного та наступних поколінь.

Навпроти В'язниці на Лонцького, на площі Шашкевича у 1997 році був зведений Пам'ятник жертвам комуністичних злочинів.

Масовим розстрілам в кінці червня 1941 року також присвячена частина експозиції у цій же в'язниці.

На Янівському цвинтарі біля поля № 55 є братська могила "Три хрести" - невідомих жертв тюрми "Бригідки". Поруч у 1990 р. встановлено стилізований під березу пам'ятний хрест жертвам терору НКВС, які загинули у червні 1941.

# data[].attributes.attachment_link.title
Винищення львівських в'язнів у червні 1941 - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Винищення львівських в'язнів у червні-липні 1941 - масові розстріли органами НКВС політичних в'язнів у тюрмах Львова та Золочева протягом кінця червня - початку липня 1941 року. Станом на 22 червня 1941 року, коли Німеччина здійснила напад на СРСР, у тюрмах Львівської області було 5 424 в'язні.

# data[].attributes.location_name
Бабин яр, Киев, Украина

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.title
Розстріли у Бабиному Яру – трагедія для всієї України

# data[].attributes.attachment_link.description
«Досі пам’ятаю столи, де відбирали одяг, цінності, а людей відправляли на розстріл» – свідок розстрілів у Бабиному Яру

# data[].attributes.location_name
Київ, Украина

# data[].attributes.headline
Вересень 1941 року: м'ясорубка "Київського котла"

# data[].attributes.subject
Вересень 1941 року: м'ясорубка "Київського котла"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
"Антидот" і "детокс" від "Дня"

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Однією з найстрашніших і найважчих для розуміння сторінкою історії Другої світової війни є загибель Південно-Західного фронту Червоної Армії в другій половині вересня 1941 року. Після 73 днів героїчної оборони 19 вересня Київ було залишено частинами РСЧА.

Війська Південно-Західного фронту отримали наказ Ставки Верховного головнокомандування будь-якою ціною утримувати столицю України - третє за значенням місто Радянського Союзу. Але долю міста з майже мільйонним населенням, а також могутнім угрупованням радянських військ (близько 1 млн. солдатів та офіцерів) було вирішено наперед: головна загроза була із флангів оборони виступу, в центрі якого був розміщений плацдарм на правому березі Дніпра. 22 серпня Гітлер віддав секретний наказ про знищення київського угруповання РСЧА. Операцію зі стратегічного погляду було продумано блискуче. Знявши з підступів до Києва останні танкові частини, німці стали планомірно готувати плацдарми для ударів з усіх боків. До кінця серпня 1941 року 1-й танковій групі вермахту вдалося захопити великий плацдарм на лівому березі Дніпра, біля Кременчука. На північному фланзі київського виступу становище стало небезпечним після розгрому сил Брянського фронту і виходу 2-ї армії і 2-ї танкової групи Гудеріана в район Новозибкова й Трубчевська. 25 серпня німці почали наступ у південному напрямку в бік Ніжина й Конотопа. У майже двотижневих боях вони зуміли відтіснити залишки нечисленних радянських сухопутних частин (танкові частини дислокувалися біля Києва) за Десну.

Маршал Георгій Жуков іще в середині серпня попереджав про катастрофу, що насувається, - можливе оточення сил Південно-Західного фронту. Але зловісна магія Сталіна викликала в керівництва фронту (командуючий - генерал-полковник Михайло Кирпонос) і Ставки стан заціпеніння. Верховний головнокомандувач вважав, що залишати столицю України заради стратегічних інтересів не можна; на його думку, ця втрата негативно позначилася б на бойовому дусі радянських воїнів. Наполегливі вимоги Г. Жукова починати евакуацію, коштували йому посади начальника Генерального штабу і переведення до Ленінграда, де також склалася загрозлива обстановка. А М. Кирпонос уперто продовжував обороняти Київ (німці з кінця серпня тільки імітували активність біля його околиць), iз явним небажанням відправивши назустріч танкам (!) частину артилерії та кавалерійський корпус.

Великі резерви радянських військ (необстріляні маршові частини), майже без підтримки бронетехніки, намагалися зупинити рух танків Гудеріана. Але, на жаль, нiмцями було захоплено Конотоп - великий залізничний вузол, що з'єднував Київ із Москвою, і дорогоцінний час для виведення з оточення, яке намічалося, було втрачено.

10 вересня з району Кременчука на північ назустріч Гудеріану вирушило ще одне могутнє угруповання німців. 1-ша танкова група і 17-та армія ворога зламали опір нечисленних радянських частин і вже 16 вересня поблизу Лохвиці на Полтавщині остаточно замкнули кільце оточення. Таким чином, утворився найбільший "котел" Другої світової війни. Для порівняння: під Сталінградом радянськими військами було оточено німецьке угруповання в кількості 330 тисяч чоловік, тобто втричі менше.

Досвіду в знищенні "котлів" німцям було не позичати. Утримувати Київ у такій ситуації не було ніякого сенсу. Сталін віддав нарешті наказ залишити місто, заздалегідь висадивши в повітря мости через Дніпро і знищивши плавзасоби. 19 вересня майже всі частини Південно- Західного фронту, здійснивши вибухи дніпровських мостів радіокерованими фугасами, переправилися в Дарницю. За вказівкою партійного й військового керівництва міські крамниці і склади вранці 19 вересня були віддані на відкуп місцевим жителям. У столиці України настав страшний хаос, утім, дуже скоро на вулицях міста з'явилися німецькі мотоциклісти з передових частин. Усього через кілька днів, 24 вересня, в центрі Києва почалися вибухи й пожежі, організовані радянськими саперами й підпільниками, - горів Хрещатик і прилеглі до нього вулиці. Історичний центр столиці України протягом тижня перетворився на суцільні руїни.

Величезна кількість людей і техніка розпочали рух на схід, командування й штаб фронту втратили всі важелі управління. Дуже ясна погода допомагала німецькій авіації буквально "прасувати" в степових просторах Київщини й Полтавщини розрізнені групи відступаючих військ, які залишали на полях десятки тисяч одиниць озброєння й техніки. Сили 2-го та 4-го німецьких повітряних флотів діяли послідовними хвилями, постійно підтримуючи танки й піхоту. Спроби свіжих, але погано навчених резервних дивізій із Далекого Сходу та кавалерійських корпусів, які очолив сам маршал Семен Будьонний, прорвати ззовні кільце оточення були безуспішними. Вся система матеріально-технічного забезпечення та внутрішні комунікації Південно-Західного фронту опинилися в руках ворога. Відступ часто перетворювався на безладну втечу, але окремі групи солдатів та офіцерів намагалися організовано прорватися на схід; загинули зi зброєю в руках М. Кирпонос і начальник штабу фронту генерал-лейтенант В. Тупиков. Картина розгрому була страшною. До кінця вересня "Київський котел" було розчленовано на окремі частини.

Престиж на вагах керівництва Ставки означав куди більше, примарні ідеологічні дивіденди були важливіші за людські долі. Результат відомий: у докладному зведенні німецького верховного головнокомандування повідомлялося про взяття в полон 665 тисяч осіб, захоплення 3718 гармат і 884 танків. Ці цифри наводить Курт фон Тіппельскірх у своїй "Історії Другої світової війни" (Москва, 1956 р.). Радянські дані 1960 року - "відлига" була в самому розпалі - свідчать про втрати полонених майже в кількості 335 тисяч осіб і стільки ж убитими. Десятки тисяч червоноармійців і командирів здавалися в полон, сподіваючись, що їм вдасться вирватися з нього, вижити. Спочатку німці, явно збентежені такою кількістю полонених, дозволяли родичам (багато хто з воїнiв був призваний з найближчих до місця бойових дій районів) забирати їх додому, але дуже скоро вони переглянули свої "гуманні погляди", і багатотисячні натовпи голодних радянських солдатів потяглися на захід, на зустріч смерті та новим випробуванням.

Великий парадокс: мабуть, найстрашніша поразка в степах на схід від Києва стала віддаленим передвісником загальної перемоги Радянського Союзу в цій війні. У той же час на Західному фронті йшли позиційні бої, Москва була ще у відносній безпеці. Мобільні танкові частини вермахту загрузли на лівому березі Дніпра, і наближалася зима. Час для проведення бліцкригу було втрачено.

Але як же змиритися з відчуттям, що Перемога була здобута через приниження, трагедію відступу і "котлів", через біль полону мільйонів наших співвітчизників? Дослідники називають різні цифри: від 4,5 до 6,4 млн. радянських воїнів пройшли через пекло нацистської неволі.

У цій війні керівництво СРСР ішло на страшні жертви, не думаючи про те, наскільки великими були масштаби морального зламу в душах людей. "Колос на глиняних ногах" вистояв. Лише ціна Великої Перемоги виявилася незрівнянно високою. І трагедія, яка розгорнулася на схід від Києва рівно 60 років тому, є ще одним підтвердженням цього.

# data[].attributes.attachment_link.title
Вересень 1941 року: м'ясорубка "Київського котла"

# data[].attributes.attachment_link.description
Однією з найстрашніших і найважчих для розуміння сторінкою історії Другої світової війни є загибель Південно-Західного фронту Червоної Армії в другій половині вересня 1941 року. Після 73 днів героїчної оборони 19 вересня Київ було залишено частинами РСЧА. Війська Південно-Західного фронту отримали наказ Ставки Верховного головнокомандування будь-якою ціною утримувати столицю України - третє за значенням місто Радянського Союзу.

# data[].attributes.location_name
Рівне, Ровенская область, Украина

# data[].attributes.headline
Танкова битва Рівне-Луцьк-Броди

# data[].attributes.subject
Танкова битва Рівне-Луцьк-Броди

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Радіо Свобода

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
80 років тому, наприкінці червня 1941 року, у трикутнику Броди-Дубно-Луцьк відбулася найбільша танкова битва. Тривалий час радянська історіографія твердила, що найбільша танкова битва Другої світової війни сталася під Прохоровкою у липні 1943 року. Але зараз навіть адепти радянської версії "Великої вітчизняної війни" визнають, що найбільша танкова битва все-таки сталася наприкінці червня 1941-го на межі Галичини і Волині. Тут зійшлося близько 3 тисячі радянських танків проти понад 700 німецьких. Червона армія мала доволі значну перевагу в танках - десь учетверо більше, ніж у Вермахту - та попри це програла. Як і чому так сталося? Про це в ефірі "Історичної Свободи" розповів історик Андрій Харук, який спеціалізується на дослідженні військової техніки. - У цій битві СРСР мав десь вчетверо більше танків, ніж Німеччина. Але тут треба говорити не лише про кількісні, а й про якісні параметри. Бо "танком" називають доволі різні машини. Танк - як боксер: може бути двометровий і 100-кілограмовий, а може бути 170 сантиметрів висоти і важити 60 кілограмів. Тому боксери б'ються в одній ваговій категорії, але ж у війні на полі бою не так. Давайте спочатку з'ясуємо співвідношення сил німецької групи армій "Південь" і радянського Південно-Західного фронту на перший тиждень війни.
- Замість аналогії з боксерами провів би дещо іншу. Як на мене, на полі бою б'ються не боксери, а радше футбольні чи хокейні команди, де в кожного гравця своє амплуа. Танки - це лише один із гравців. Відповідно, якщо навіть один, навіть найкращий, нападник піде в атаку проти усієї команди противника, то успіху він не досягне. Тому порівнювати технічні характеристики німецьких і радянських танків варто лише в дуельних ситуаціях, коли один танк на інший виходить.

Загалом, радянські танки мали потужніше озброєння: гармати мінімум 45 мм, а на Т-34 і КВ-1 - 76 мм. Особливо ці два останні танки мали потужнішу броню. Німецькі Panzerkampfwagen III і IV мали гармати калібру 37 і 75 мм. А проте вони мали одну суттєву перевагу. У башті цих танків сиділо не два члени екіпажу, а три - плюс окремо виділений, звільнений від усіх інших обов'язків командир. Командир, який мав командирську башточку з приладами спостереження, який не був зайнятий ні наведенням гармати, ні жодними іншими обов'язками, а винятково керував машиною в бою. У радянському танку, навіть у Т-34, у башті перебувало дві людини. І командир, крім обов'язків по управлінню в бою, ще й був навідником гармати. Відтак його увага розосереджувалася, він не міг ефективно використовувати весь потенціал своєї машини.

Є фраза, яку я повторюю курсантам: воюють не танки, воюють структури. Тоді Червона армія не мала таких відлагоджених структур, які були в німецької. Їхні танкові дивізії невеличкі, порівняно з радянськими - 150-200 танків. Але в них на один танковий полк припадало 2 полки моторизованої піхоти, плюс полк артилерії, сапери, розвідка і так далі. На основі полків, які входили в таку дивізію, німці формували бойові групи.

Інколи ми чуємо у зведеннях з АТО чи ООС про батальйонно-тактичні групи - це те, що застосували німці ще в Другу світову війну. Невеликі з'єднання, які поєднували танки, піхоту, артилерію, саперів, мали в бойових порядках авіаційних навідників, які могли викликати авіаційну підтримку.

Радянські механізовані корпуси - тисяча танків в кожному за штатом - мали вкрай мало артилерії, недостатньо піхоти і сил забезпечення. В мирний час вони мали обмаль допоміжної техніки, яка повинна підвозити боєприпаси, паливо, забезпечувати перевезення ремонтних бригад. Вся ця техніка мала прийти з народного господарства в результаті мобілізації. Зрозуміло, що 23 червня у Західній Україні мобілізацію провести просто фізично не встигли.

Ці механізовані корпуси, якщо продовжити вашу аналогію, нагадували боксера із хворими ногами. Тобто він міг би завдати потужного удару, але для цього треба вийти на відповідну позицію. З виходом на позицію в мехкорпусів були проблеми, тому що після кількох переходів у танків закінчується паливо, а підвезти його немає чим. У цій битві в радянських танкових дивізіях від 40% до 80% втрачених танків - це були небойові втрати. Це поломки техніки під час маршів або танки залишені і виведені з ладу екіпажами, бо закінчилося паливо.

Але, якщо суто на чисельність дивитися, то в Червоної армії величезна перевага в танках. Напередодні війни Київський та Одеський військові округи, які утворили пізніше Південно-Західний фронт і Південний фронт, мали десь 8 тисяч танків. Протистояла їм німецька група армій "Південь" - близько 1200 танків...
- Саме в районі Броди-Дубно-Луцьк була в 4 рази перевага.
- Так. А загалом на території України перевага була ще більшою. Але тут ми підходимо до ще одного важливого моменту - належне управління військами і концентрація сил у місці головного удару.

Власне, що за битва у цьому "трикутнику"? Це спроба зупинити прорив німецьких танкових сил. Якщо ми уявимо межу Волині і Галичини, то там між фронтами радянських армій утворився розрив десь у пів сотні кілометрів. От у цей розрив увійшла німецька танкова група: чотири танкові дивізії, десь 580 танків на початку битви, потім ще одна дивізії - ще 150 танків підтягнулося. Рухалися німці майже прямо на схід.

Основні сили механізованих корпусів радянського Південно-Західного фронту перебували від цього місця прориву далі на південний захід, на території Галичини. Тобто, уявіть собі: ви стоїте обличчям до противника, а він раптом опиняється у вас за правим плечем. Для того, щоб відбити його, вам треба розвернутися і наступати якби назад. Ось це і мусили робити радянські мехкорпуси замість наступу на захід, на територію окупованої Польщі...
- До речі, 23 червня війська Південно-Західного фронту мали перейти у контрнаступ в напрямку на Люблін. Керувати цим наступом прибув безпосередньо начальник Генштабу Червоної армії, генерал Георгій Жуков. Керівництво, можна сказати, на найвищому рівні здійснювалося. Цілий начальник Генштабу! І чому цей наступ зазнав невдачі при такій чисельній перевазі?
- Якщо просто сказати, тому що він абсолютно не враховував реальної ситуації. Не можна наступати на противника на Люблін, якщо він уже загрожує твоєму тилу. Тобто радянські механізовані корпуси замість наступу на захід змушені були розвернутися приблизно на північний схід.

Корпуси першого ешелону ніби наздоганяли противника, корпуси другого ешелону, які підтягувалися з глибини країни, рухалися назустріч. І деякі з них мусили пройти до 500 кілометрів маршем. Це для сучасного автомобіля дрібниця, а для тогочасних танків 500 кілометрів - це величезне випробування. Після такого маршу, як правило, потрібен був ремонт.

До місця битви, до місця бойових зіткнень із противником радянські механізовані корпуси підходили в страшному безладі: розшарпані, окремими дивізіями і полками підтягувалися, бойові порядки перемішалися, управління було майже повністю втрачене. Але був наказ атакувати і зупинити противника.

Звучали тверезі думки - відтягнути війська, утворити стійку лінію оборони вглибині території. Зрештою, це довелося зробити - після поразки під Дубном радянські війська відступили до лінії старого кордону, який був до 1939 року. Але до відступу в цьому "трикутнику" були перемелені механізовані корпуси Південно-Західного фронту. Наприклад, 8-й механізований корпус, який мав близько 900 танків, із цієї битви вийшов, маючи 43 танки. Можете собі оцінити масштаб втрат.
- Ви казали, що більшість радянських втрат були не бойові - поломки, брак пального. А ще один фактор, який останнім часом історики називають дедалі частіше - небажання солдатів воювати - мав?
- Важко оцінити. Думаю, що саме в цій ситуації ключовим було не небажання солдатів воювати, а радше недовіра до командування. Якщо у Вермахті на той час солдат твердо вірив офіцерові, а офіцер міг безумовно покластися на своїх солдат, то в Червоній армії такого духу не було в переважній більшості частин.

Треба взяти до уваги, що механізовані корпуси - це еліта Червоної армії, особовий склад там був далеко не найгірший. І це були не мобілізовані, бо мобілізацію тут просто не встигли провести. Це були військовослужбовці строкової служби, які щонайменше кілька місяців перебували на службі, пройшли таку-сяку підготовку. Хоча, звичайно, не дотягували до рівня німців.

Те, що окремі солдати кидали зброю чи розбігалися, на мою думку, не стало вирішальним чинником. Здача у полон - це насамперед унаслідок нерозумного керівництва, коли частини опинялися в оточенні. Принаймні, у цій конкретній ситуації з механізованими корпусами Червоної армії.
- І все-таки, в чому головна причина, що радянська танкова армада зазнала поразки від вчетверо менших німецьких сил?
- Некерованість.
- Пізніше поговоримо про оточення Південно-Західного фронту, яке сталося у вересні 1941 року. Тоді командувач фронтом, генерал-полковник Кирпонос теж втратив керованість військами. А що заважало встановити керованість військами в тривалий період часу - з кінця червня по середину вересня?
- Складне питання потребує детальної відповіді. Що ми маємо на увазі під керованістю? Це наявність системи зв'язку між частинами, наявність адекватних даних розвідки, адекватна оцінка ситуації командуванням і належне сприйняття та виконання наказів підлеглими частинами. Практично в кожному з цих елементів Червона армія в той момент програвала Вермахту - і в розвідці, і у зв'язку, і у виконавчій дисципліні.

Також мусимо згадати принципово різну систему постановки завдань, яка практикувалася у Вермахті і в Червоній армії. У Вермахті культивували самостійність офіцерів. Скажімо, командир батальйону, не отримував детальних вказівок, як діяти. Він отримував завдання, скажімо, захопити певний пункт, сили підтримки, а далі планував бій сам. Це було незвично не тільки для Червоної армії, а й для багатьох інших армій світу, де намагалися деталізувати накази.
- От, ви кажете, розвідка. Але в німців розвідка тоді теж була не на висоті. Вони не очікували зустріти таку танкову армаду, не знали про нові радянські танки Т-34 і КВ. Це для них був дуже неприємний сюрприз. І все-таки вони якось викрутилися з ситуації.
- А тут ми знову підходимо до комплексності. Німецькі танкові дивізії чи бойові групи, які утворювалися на базі полків цих дивізій - це комплексні з'єднання, які включали не тільки танки, мотопіхоту, артилерію, але й постійну авіаційну підтримку.

Уявіть собі, 20 німецьких танків - рота - стикається з ротою радянських Т-34. Снаряди не пробивають їхню броню. Що робити? В такій ситуації німецький командир здає назад і викликає вогонь артилерії або офіцер-авіаційний навідник викликає "штуки" - бомбардувальники, які дуже часто виконували в цих наступах роль важкої артилерії. Тут зовсім не обов'язково мати танки сильніші за ворожі.

Червона армія не мала ось цієї комплексності у плануванні бойових дій, у підході до формування структур, а відтак програвала. Хоч номінально радянські танки були потужніші.
- Ви кажете, що Червоній армії, яка воювала на своїй території, бракувало пального. У той же ж час, якщо вірити спогадам німецьких танкістів, то вони часто воювали на трофейному пальному. Як цей парадокс пояснити?
- Елементарно! Тому що прифронтові склади були захоплені. Вивезти звідти пальне Червона армія не змогла, знищити теж далеко не завжди встигли. От і все!

Як говорив американський генерал Джордж Паттон, дилетанти сперечаються про тактику і стратегію, а фахівці говорять про логістику. Власне, тут маємо справу з провалами в логістиці Червоної армії.
- Наостанок хочу сказати, що за 290 років до танкової битви приблизно на тій самій території й у ті самі дні відбулася ще одна грандіозна баталія - битва під Берестечком. Але про неї поговоримо іншим разом.

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
історична свобода

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
друга світова війна

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
червона армія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
німецька армія

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
радянські танки

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
танкова битва

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
німецькі танки

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дмитро Шурхало

# data[].attributes.attachment_link.title
80 років тому: найбільша танкова битва в районі Броди-Дубно-Луцьк

# data[].attributes.attachment_link.description
80 років тому, наприкінці червня 1941 року, у трикутнику Броди-Дубно-Луцьк відбулася найбільша танкова битва. Тривалий час радянська історіографія твердила, що найбільша танкова битва Другої світової війни сталася під Прохоровкою у липні 1943 року. Але зараз навіть адепти радянської версії "Великої вітчизняної війни" визнають, що найбільша танкова битва все-таки сталася наприкінці червня 1941-го на межі Галичини і Волині.

# data[].attributes.location_name
Умань, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.headline
Умань, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.subject
Умань, Черкасская область, Украина

# data[].attributes.body
Уманський котел

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2

УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941)

Бібліографічне посилання: Грицюк В.М., Фасольняк Ю.Ю.Уманська оборонна операція (1941) [Електронний ресурс] . - Режим доступу: http://www.history.org.ua/?termin=Umanska_oboronna_1941 (останній перегляд: 05.05.2022)

УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941)

УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ 1941 - оборонна операція військ лівого крила Південно-Західного фронту та правого крила Південного фронту (6-та, 12-та армії, 2-й механізований корпус), що проводилася з 15 липня до 4 серпня 1941 з метою відби-ти наступ німецьких військ на уманському напрямку, не допустити оточення військ 6-ї та 12-ї армій і відновити цілісність фронту.

Після перших двох тижнів війни, відповідно до уточнених завдань, група армій " Південь" частиною сил продовжувала наступ на київ. напрямку, а гол. силами здійснювала операцію з метою оточення рад. військ на Правобережжі. 10 липня 1941 нім. командування відмовилося від наступу на Київ. Перед групою армій "Південь" було поставлене завдання оточити рад. війська 6-ї та 12-ї армій у районі Умані ударами на напрямках, що сходилися в районі Умані. Усього в операції нім. командування задіяло бл. 38 д-зій, у т. ч. 5 танкових і 5 моторизованих.

У середині липня 1941 війська Пд.-Зх. фронту завдали кілька контрударів по німецьких 6-й армії і 1-й танк. групі, але ліквідувати розрив, що утворився між своїми 5-ю і 6-ю арміями, не змогли. Для забезпечення відведення військ 6-ї і 12-ї армій на тилові рубежі 26-та армія в 2-й пол. липня 1941 завдала кількох контрударів із району на південь від Києва.

Рад. командування недооцінило темпи наступу нім. танк. д-зій. 21 липня 1941 тилові комунікації 6-ї і 12-ї армій були перерізані. Рад. армії змушені були вести бої в півкільці на три фронти: на сході наступати, на заході і півночі оборонятися. 21 липня 1941 2-й механізований корпус Південного фронту завдав контрудар по противнику, що прорвався до Умані, і відкинув його. Однак унаслідок виходу військ нім. 11-ї армії в район Балти виникла загроза глибокого охоплення військ 6-ї і 12-ї армій з півдня. Тому Ставка Верховного головнокомандування 25 липня 1941 затвердила рішення військ. ради Пд.-Зх. напрямку про негайне відведення цих армій на рубіж Звенигородка- Тальне -Христинівка та підпорядкування їх командуючому Пд. фронтом. До кінця липня 1941 6-та і 12-та армії відійшли на зазначений рубіж, але їхній стан у зв'язку з великими втратами, сильною перевтомою особового складу та безупинним тиском противника залишався винятково важким. Він ускладнювався й тим, що управління військами було незадовільним через погану організацію зв'язку.

Під час відходу військ між фронтами утворився розрив. Щоб не дати можливості противнику розвинути удар на стику фронтів, Ставка Верховного головнокомандування 28 липня 1941 наказала відвести армії правого крила Пд. фронту на рубіж Шпола (нині місто Черкас. обл.) - Тернівка (нині село Бершадського р-ну Він. обл.) - Рибниця (нині місто в Молдові) і там міцно закріпитися. Одночасно пропонувалося створити сильну групу резервів у районі Черкаси- Кіровоград- Кременчук і підготувати удар у заг. напрямку Черкаси- Вінниця. Однак цю директиву Ставки Верховного головнокомандування військам Пд. фронту виконати не вдалося. Нім. ударні угруповання стрімко наступали по зустрічних напрямках. 27 липня 1941 12-та армія в районі Гайсина втратила стик із 18-ю армією. Врахувавши складність обстановки, командувач фронту передав управління всіма військами, над якими нависла загроза оточення, командувачу 12-ї армії. У подальшому ці війська в документах називаються групою генерала Понєдєліна. 2 серпня 1941 з'єднання 1-ї танк. групи противника вийшли в район Первомайська і відрізали шляхи відходу на схід військам 6-ї, 12-ї та частково 18-ї армій і 2-го механізованого корпусу. У цей же час нім. 17-та армія охопила їх із півдня. Кільце оточення замкнулося. Рештки частин та з'єднань, які не потрапили в оточення до кінця 3 серпня 1941 відійшли в район Первомайська, де зайняли проміжні рубежі. У.о.о. на цьому завершилася.

До 5 серпня 1941 генерал-майор П.Понєдєлін, який очолив об'єднане угруповання, виконував директиву Пд. фронту пробиватися на схід, на з'єднання з 26-ю армією, тоді як фронт 18-ї армії з 29 липня до 3 серпня 1941 проходив у 15 км на південь від оточених військ. 7 серпня 1941 організований опір оточених військ припинився, хоча окремі групи продовжували вести бої до 13 серпня 1941. Були знищені управління 2-х армій, 7-ми корпусів, перестало існувати 20 рад. д-зій. За різними оцінками, в полон потрапило від 65 тис. до 103 тис. бійців і командирів Червоної армії, противник захопив більше 300 танків та 800 гармат. Трагічною була доля командувачів армій генерал-майора П.Понєдєліна та генерал-лейтенанта І.Музиченка: їм судилося зазнати гіркоти нім. полону, а після звільнення - сталінських репресій. П.Понєдєлін 1950 був засуджений до смертної кари.

1. Операции Советских Вооруженных Сил в Великой Отечественной войне 1941-1945 гг.: Военно-исторический очерк, т. 1: 22 июня 1941 г. - 18 ноября 1942 г. М., 1958

2. Грецов М.Д/ На Юго-Западном направлении: Боевые действия советских войск на юго-западном направлении в летне-осенней кампании (июль-ноябрь 1941 г.). М., 1965

3. Сборник документов Верховного Главнокомандования за период Великой Отечественной войны, вып. 1 (июнь-декабрь 1941 года). М., 1968

4. Долматовский Е. Зеленая Брама: Документальная легенда об одном из первых сражений Великой Отечественной войны. М., 1985

5. Муковський І.Т., Лисенко О.Є. Звитяга і жертовність: Українці на фронтах Другої світової війни. К., 1996

6. Гальдер Ф. Военный дневник: 22.06.1941-24.09.1942. М., 2004

7. Исаев А.В. "Котлы" 41-го: История ВОВ, которую мы не знали. М., 2006

8. Ковальчук М. Оточення вогневе: Подвиг і трагедія героїв Зеленої Брами: Художньо-документальна розповідь про маловідому сторінку початкового періоду Великої Вітчизняної війни. Тернопіль, 2006

9. Мощанский И.Б. Битва за Киев: 7 июля - 26 сентября. М., 2008

10. Україна в Другій світовій війні: Погляд з XXI століття: Історичні нариси, кн. 1. К., 2011

Посилання:
БАЛТИ

ЧЕРКАСИ, ОБЛАСНИЙ ЦЕНТР

ГАЙСИН

КІРОВОГРАД

КРЕМЕНЧУК

КИЇВ

ПЕРВОМАЙСЬК

ПІВДЕНЬ, ГРУПА АРМІЙ

ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ ФРОНТ

ПІВДЕННИЙ ФРОНТ

ТАЛЬНЕ, МІСТО ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛ.

УМАНЬ, МІСТО ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛ.

ВІННИЦЯ

ЗВЕНИГОРОДКА
Пов'язані терміни:
ДВАНАДЦЯТА АРМІЯ

ВІСІМНАДЦЯТА АРМІЯ

(тексти та зображення доступні на умовах ліцензії Creative Commons
із зазначенням авторства - розповсюдження на тих самих умовах)

# data[].attributes.attachment_link.title
УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941)

# data[].attributes.attachment_link.description
Том (Україна - Українці) Кн. 1 Том (Україна - Українці) Кн. 2 УМАНСЬКА ОБОРОННА ОПЕРАЦІЯ (1941) Бібліографічне посилання: Грицюк В.М., Фасольняк Ю.Ю.Уманська оборонна операція (1941) [Електронний ресурс] .