# data[].attributes.body
Google account U.Hub Ukraine

U.hub.ukraine@gmail.com

Skjh.znp98y

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
u-school for Transformation by Presencing Institute

# data[].attributes.attachment_link.description
u-school is a platform for capacity building, innovation labs, action research and deep dialogues using Theory U for awareness-based systems change. Our work is focused on activating and supporting a network of places and hubs for taking action for the healing and regeneration of society and self.

# data[].attributes.headline
Вступний курс

# data[].attributes.subject
Вступний курс

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
In the past years, we have witnessed unprecedented disruption. Climate crisis, the COVID-19 pandemic and global protests against racial injustice all point to a pressing need for societal renewal. To catalyze this renewal we need to learn not from the past, but from a future wanting to be born. How to activate our capacity to lean into the emerging future may well be the most important leadership challenge of our time. How do you cultivate curiosity, compassion and courage in the face of prejudice, anger and fear? How do you step into action for the well-being of all?

This course is an introduction to a method called Theory U, developed at MIT, for leading such change in business, government, and civil society contexts worldwide. u-lab will guide you in applying Theory U to an issue that matters to you, building your capacity to lead transformative change in the process. You will do so with fellow change-makers locally and around the world. Join us as we co-pioneer new approaches to today's most important social and environmental challenges.

----

NOTE: Translations are not available for all videos and/or in all languages. We hope to have more complete translations in the future, and we are looking for volunteers to help with this task. Please contact Deniz Cengiz at translations@presencing.com if you are willing to volunteer.

At a glance

Language: English

Video Transcripts: Deutsch, English, Español, Français, עברית, Bahasa Indonesia, Italiano, 日本語, Português, Русский, Türkçe, 中文

Self-knowledge: The leadership that matters most

Capacities of deep listening, precise observation, and dialogue

Practices for creating innovations that generate wellbeing in society

The Orientation Module will be made available on September 1st. All other Modules will be made available on September 8th. While you can complete the course at your own pace, the instructors will facilitate Live Sessions on a monthly basis -- as indicated below.

Orientation Module:

In this Introduction to u.lab, you will learn how to use and navigate the social and community elements of the course, and you will find some guidelines to get familiar with the edX platform.

Module 1: Co-Initiating

This module is the actual start of the course, and it consists of an introduction to the deeper sources of our current global challenges. You will learn about the art and practice of deep listening, and set your intention for the journey ahead. There will be a Live Session on September 22th that corresponds to Module 1.

Module 2: Co-Sensing

To sense into your current context, in this module you will learn how to gather data by suspending and listening through practices such as learning journeys and stakeholder interviews. The second half of this module will teach you how to make sense of the data you generate using Social Presencing Theater.

Module 3: Presencing

At the bottom of the U, you will be guided to retreat and reflect, allowing deeper sources of knowledge to emerge by connecting with a future possibility that is in need of us. There will be a Live Session on October 20nd that corresponds to Module 3.

Module 4: Co-Creating

To move upwards after the profound phase of Presencing, in this module you will learn how to stay connected to your deeper sources of inspiration and pay attention in a way that will enable you to move from idea to action -- learning by doing. This module also describes practices to engage in prototyping activities to generate feedback that will help you evolve your inspiration / idea. In a nutshell, this module contains principles to support the evolution from an idea, to a prototype, to an initiative with the potential to scale.

Module 5: Co-Evolving

We all know about many episodes and stories of great transformational change and breakthrough. But at the end of the day they remain merely that: episodes. Sooner or later the larger system snaps back into the old way of operating. Unless the deeper root issues are addressed, transformational episodes may lack the conditions to spread across the remaining system. How to attend to these root issues while prototyping is the question we will explore in this Module. There will be a Live Session on November 17th that corresponds to Module 5.

Module 6: The Journey Ahead

What is emerging globally from u.lab 1x and what is needed to carry momentum forward? What are the next steps in the u.lab journey? There will be a final Live Session on December 8th addressing these questions.

Unfortunately, learners residing in one or more of the following countries or regions will not be able to register for this course: Iran, Cuba and the Crimea region of Ukraine. While edX has sought licenses from the U.S. Office of Foreign Assets Control (OFAC) to offer our courses to learners in these countries and regions, the licenses we have received are not broad enough to allow us to offer this course in all locations. edX truly regrets that U.S. sanctions prevent us from offering all of our courses to everyone, no matter where they live.

Interested in this course for your business or team?

Train your employees in the most in-demand topics, with edX For Business.

# data[].attributes.attachment_link.description
In the past years, we have witnessed unprecedented disruption. Climate crisis, the COVID-19 pandemic and global protests against racial injustice all point to a pressing need for societal renewal. To catalyze this renewal we need to learn not from the past, but from a future wanting to be born.

# data[].attributes.attachment_caption
Protect the Flame: But Where the Danger Is, the Saving Power Also Grows

# data[].attributes.headline
Переклад статті №3

# data[].attributes.subject
Переклад статті №3

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I have just returned from Latin America. I find myself a somewhat different person than the one that left a couple of weeks ago. What changed?

During my visit I went to Colombia, on invitation from the UNDP (United Nation Development Programme) and to Uruguay to launch the first Latin American Ecosystems Leadership Program (ELP) for our u-school for Transformation. The launch of this regional ELP in Latin America opened what to many of us felt like a profound new space of collective possibility. It is intended as a 3-year collective cross-sector and cross-country journey to awaken all of the human intelligences - head, heart, and hand - in the service of regeneration, healing, and systems transformation.

During that trip I experienced several moments that felt like "seeing the future" - or rather seeing a piece of the future, a piece of the path that may lead us forward, out of the current planetary polycrisis. In my view, the number one systems leadership challenge we face is this: how to address the massive knowing-doing gap around the world's ecological, social, and cultural breakdowns - how to bridge the ecological, social, and spiritual divides of our time. Almost everyone knows that our current systems are broken and need to be transformed. But that awareness is not yet reshaping our collective actions. Instead, we see responses shaped by denialism and/or doomism, both of which tend to feed into the same behavior: paralysis.

Here I share five inspirational micro stories from Colombia and Uruguay that give me hope for our path forward. These stories demonstrate that the large support in G20 countries for transformational systems change can be translated into collective agency (3 out of 4 people in the G20 countries support transformational change of our economic and social systems to better address climate change and inequality). I conclude with some reflections on how our recent advances in artificial intelligence (AI) and our accelerating systemic breakdowns call for a more radical path toward planetary healing and civilizational regeneration. Enjoy the read!

(1) Colombia: Shifting Conversations from Debate to Dialogue through Deep Listening

Bogota, Colombia. We are on the way to the La Guajira region, the territory of the Wayuu people. The UNDP invited me here to talk to stakeholder groups - the Wayuu people, Colombian government representatives, private sector companies - about how they might co-shape a path forward that benefits everyone.

As we prepare to board the plane to La Guajira, I get myself a coffee and ask my hosts what the more detailed schedule for the next couple of days looks like. I learn that the main event is a 1.5 day workshop called "U-lab" with 60 people (all the stakeholder groups, meeting jointly for the first time), starting on the morning of the next day. "U-lab?" I ask. "Okay. Who facilitates that?" A brief pause. "You do!"

"I do?" I almost dropped my coffee. After 500 years of colonization, I thought, of direct, structural, and cultural violence, followed by industrial extraction through mining that left the land degraded, toxic, and largely destroyed, in a drought-punished landscape (caused by industrial water use) - after all that trauma, of all people a German-American guy comes in, who has no clue about these people's reality to facilitate a workshop about their future. Seriously?

After some moments of resistance, I realized that everyone was already traveling to the workshop, including the Wayuu people from very remote areas. In short: it was too late to call it off. Time to let go, time to surrender...

The workshop began, with me as facilitator. After some difficult and challenging conversations among the participants, making clear the very different world views, stories, and contexts that the different groups brought into the conversation, the interaction shifted from carving out initial statements and positions to a much more fluid process of understanding and relating to each other's differences, respecting each other's intentions. We also started to hear more differentiated and nuanced views from inside each of the stakeholder groups.

After the workshop ended on the morning of the second day, a smaller delegation of the group went to Bogota, the capital, to meet with a high-level cross-ministry group, hosted by the Foreign Ministry. During that meeting, one of the Wayuu woman leaders challenged a senior leader of the Colombian government in a very direct, strong, and yet dialogic way. It was a beautiful intervention that led the government leader to commit to an in-person meeting with her on the territory of the Wayuu people within the following week.

After the meeting, she told me that she could not have succeeded with that type of intervention without the prior process of the dialogue workshop. It strengthened a capacity she already possessed, but that needed some resonance, support, and refinement. At the conclusion of the high-level meeting in Bogota, as we were walking out, I asked the chair of the gathering, "So, what's your take on all this?" And he said: "So interesting and truly eye opening. I have sat through many such cross-sector meetings. But in my whole life I have never been part of a meeting like this one." He then concluded, "I can only imagine how your past two days with the 60 participants must have been. It must have been an exceptionally powerful experience."

The power of place: conducting the main event on Wayuu territory, not in the capital.

The power of intention: beginning with a clear articulation of the deeper intentions that each of the three groups (and each individual) brought to the gathering.

The power of personal storytelling: bringing each participant's (and my own) deeper story on critical turning points in our own journey, into the conversation.

Deep listening: generative listening as a gateway for shifting conversations from debate to dialogue.

System mapping practices: using hands-on "systems mapping" to help everyone talk about their view in a context of being listened to and seeing together.

Stillness. Allowing the deeper resonances and the inner knowing to emerge.

Generative dialogue. Evening campfire conversations held or co-held by the ancestral elders shifted the field of conversation to a deeper level.

So, clearly, the shift in perception and approach that I had noticed were apparent to others as well. What helped that shift to occur? In this case it probably was a blend of several critical components:

(2) LatAm Ecosystem Leaders: Shared Seeing as a Gateway for Shifting Social Fields

Nirvana/Colonia, Uruguay. I am sitting in a circle with 180 ecosystem leaders. This amazing group of change makers from 17 countries in Latin America represents all societal sectors. They range from grassroots activists, business innovators, and local government representatives to spiritual elders and indigenous leaders from different corners of Amazonia. Youth leaders from the violent and critical Colombian Pacific are sitting next to the CEO of an impactful business and a foundation head. I feel the presence of the future right here, right now. Of the 500 people that applied to take part in this 3-year journey, 180 were selected with the help of 20 co-sponsoring organizations - foundations, social ventures, and regenerative businesses. The aspiration is not to run a traditional training but to bring change makers of all backgrounds together in a deep space of sense-making about what is happening, sharing what they are learning, and supporting each other to activate profound regeneration and transformative systems change.

Particularly intriguing to me was the regional breadth of the gathering. Some participants from Brazil commented that they felt "truly Latin American" for the first time. Says Mirna, a government-based change maker from Argentina:

"What struck me most is the possibility we had to look at ourselves as Latin America. The feeling of beginning to resonate with the great possibility we have as Latin America but also with this thing that is our sister, that has to do with pain. I felt a space where we can begin to heal ourselves as a continent. We can connect with our resilience, with the future that is emerging among us.

The distinguishing element that I felt was that it's not a program that I carry around in my head, but the whole process that invites me to carry it in my body. I'm still feeling it, that the challenge is to open the heart to be able to look at each other as equals, to be able to connect from there. That connection is what is going to allow us to open the will to connect and do something different together."

Dayani, from a Puerto Rican perspective, added:
Making the System See, Sense, and Invert itself

"There is something to be explored about redefining Latin America as the place from which some specific work is done: what is distinctive about Latin America? For Puerto Ricans, it was particularly moving and reaffirming to be welcomed and acknowledged as part of that space.

Many of us have applied the deeper listening skills in the context of our projects and families right after the workshop. The work is personal and political and cultural - all at the same time."

One turning point during the 3.5 day process had to do with a practice of shared and collective seeing, what we call "co-sensing." In this case we used a practice called 4D mapping. This mapping technique draws on Social Presencing Theater, a social artform (created by Arawana Hayashi and her colleagues at the Presencing Institute) for making a system see and sense itself - and, while staying in that resonance, move toward transforming itself.

The case we mapped was presented by five young leaders from the Pacific coast of Colombia. The case focused on the situation of poor rural women of color in that area, a group that suffers from most forms of the direct, structural, and cultural violence that exists in our world today. Seeing reality through their lens was heartbreaking. With very few words (the 4D mapping technique integrates social science stakeholder mapping with awareness-based embodied knowing) we all experienced the system from multiple lenses, but in particular the lens of those who are marginalized. Not many eyes were dry by the end of the mapping - certainly not mine. Everyone was touched deeply, both by the experience of the women who were subjected to violence and also by the situation of the whole community, including the role of the perpetrators, the armed forces, and gangs. They too are part of the community. They too are victims. Young people killing young people. It was another moving moment when the person representing the role of the ancestors attended to and connected with the largely isolated person representing the armed groups.

What made my and other participants' hearts break was the shared seeing that comes with the realization that most of this harm is part of a larger system: "Look what we are doing to ourselves!" It's the exact opposite of othering: "Look what they are doing to us." This realization comes from a higher and more whole-system awareness, from a collective open heart.

Healing ceremony led by Abuela Amalia, Abuela Alejandrina, and Coral Herencia

The 4D mapping experience opened up a deeper place in the whole group. After that, the indigenous elders then offered a healing ceremony and practice that allowed everyone to deepen the process of opening up and healing. Since that event, the Colombian leaders have begun implementing prototypes around non-violent masculinity, a process that is being supported by participants from across the region. The wordroot for "healing" literally means "making whole (again)" - i.e., reconnecting and reintegrating.

The next day, some of the other participants from Colombia said to me, "I can't believe that I had to travel all the way to Uruguay to learn what is actually happening in my own country."

Many commented on the felt possibilities for regional collaboration. Says Ana Paula, who works in a social finance institution in Mexico:

"What stands out for me is to feel the possibility that there is collaboration in the region, that we are much more similar than we think we are, that we can have conversations where our individual agendas are put aside to develop that potential."

What can we learn from those who brought this amazing gathering and collective journey together?

Laura Pastorini leads the u-school and Presencing Institute work in Latin America. She observes,

"What happened in the ELP is that we could create a container and cultivate the soil for each of the participants to open up to their own transformation and to co-create the conditions for societal transformation. We can´t transform anything if we don´t transform ourselves."

Viviana Galdames, another member of the co-holding team, adds:

"It seems to me that the most powerful thing about this program is the possibility of experiencing from the root of things. In every practice, in every work, it's not just cognitive. It's emotional, it's resonance, it's transcendence, and it's co-creation."

(3) "Uruguay Emerges": Dialogue & Systems Mapping as a Gateway for Activating Agency

Montevideo, Uruguay. After arriving in the capital, the next morning we launched a 1-day event called Uruguay Emerges, co-sponsored by a dozen organizations and including senators, the head of the Parliamentary Commission for the Future, heads of UN organizations, CEOs, NGO and foundation leaders, grassroots change makers, public sector leaders, and educators. Everyone came for the same reason: a shared concern about the future of the country and the community in a world of increasing polarization and disruption.

When we opened the day's sessions, I was looking into the faces of these 330 leaders, change makers, and regular citizens. I could sense their concern - but I could also feel the incredible existential awareness and openness that each one brought into the room, into the current moment. In a flash I remembered recent experiences with similar groups in other world regions, and I thought and felt in my whole body: Yes, that is who we are as human beings: Where the danger is, that's where we come together, and that's how the saving power is activated and begins to grow...

Without planning to, I started to share some of my own formative experiences: I grew up on a regenerative farm in northern Germany and became activated as a high school student around environmental and social issues in the 1970s and early '80s. Then, when I first entered a university - Free University of Berlin - I was so very disappointed by the quality of discourse and conversation. But in the midst of that colossal disappointment I found one person, a visiting faculty member, who embodied a different way of performing science. He was Johan Galtung, who is known as the founder of peace research as a science and as the author of the theory of structural violence. His approach to scientific activity was aimed at seeking and breaking invariances (i.e., transforming the "laws" that govern collective behavior). That was exactly what I was looking for.

Meeting and seeing that one person doing something different in a traditional institutional setting, the university, was enough for me to change my life's trajectory. His approach sparked a flame within me that nothing in the world can ever extinguish. It's that simple. When I remembered that moment, it came in a flash, and I was emotional as I shared it with the 330 citizens in Montevideo. It came with a very clear message: Each of us has a huge responsibility. Each of us can be that one person for someone else. That's how we activate the deeper human agency on this planet. That's how we light the flame.

I don't remember all of the details of that day. But I do remember connecting to others on that deeper level - the level of the flame. Sharing one's own story and listening to other people's stories, in dialogue walks and other ways, causes something to happen in a group. Something that's already there (but dormant) gets activated. That's what happened in the first hours of Uruguay Emerges.

After lunch we explored the current challenges facing the Uruguayan ecosystem as its leaders strive to form a common vision of the future. We did that by using a system mapping tool called 3D mapping. The mapping subgroups each focused on different systems, from education and regenerative food to sustainable business, community development, and governance. Each table convened a diverse group of change makers on key issues related to advancing the evolution of their systems.

The meeting concluded with a profound sense of possibility. Participants formed new connections and activated a collective sense of agency. In my view, these shifts, made possible by something as short as a 1-day gathering, are a significant symptomatic data point on the state of the world today.

People are waking up - or are in the process of waking up - in so many places. Almost everyone believes that we are at an existential juncture in our collective journey as a species. This is the moment when we need to come together to make sense together to chart our path forward. It doesn't have to entail a multi-day or multi-week process. Because people already know that something is broken, something needs our attention now.

But what's often missing is a minimal enabling infrastructure to activate these types of gatherings in cities, countries, and regions that are in need of a different type of collective action.

(4) Taiwan: Emergence - How to Lead in the Face of Disruption

After returning to Boston, I wondered how these openings and shifts that I experienced in Latin America may relate to other places and regions of the world. Was what I experienced there unique to that space, or does it speak to something more universal that is shared across the planet?

But where the danger is...

A few days later I had an opportunity to gather some more data around this question. In a virtual session with a few hundred change makers in Taiwan I shared some of what I experienced in Latin America. I asked them whether it resonated with them. Here is their visual response: watch this beautiful short clip to see for yourself...

Clearly, these feelings are shared across the planet. When you are talking to people in East Asia, in Silicon Valley, or elsewhere, AI of course is the topic of the moment. Does the deeper human capacity that I am describing here - the flame of our awakening planetary awareness and humanity - relate to the questions sparked by AI and ChatGPT? Yes, in every way.

AI and related language prediction machines like ChatGPT are brilliant at synthesizing (and mirroring back to us) the knowledge that we have accumulated thus far-in other words, the knowledge of the past. But what is it that these machines can't do? They can't do radical deep sensing. They can do sensing. But they can't let go of predictions based on existing patterns in order to let come what wants to emerge from our deepest Source. In other words: They can't do deep sensing. They can't sense from the Source, from the future that wants to emerge. They can't create from nothing, no thing. That's the "blind spot" of AI.

And that's what should be the single most important focus of our educational systems going forward: building the deep capacity to co-sense and co-create the future as it emerges. That's what in Theory U we call presencing - the capacity to sense and act from the highest future in the now, in the present moment.

(5) u-lab 2x: Activating a Global Ecosystem of Planetary Healing and Regeneration

Yesterday, as I was finishing this blog entry, which seems to have become a mixture of topical investigation and online diary, we held another session of u-lab 2x. u-lab 2x is the u-school's online team accelerator that helps teams move from prototype idea to ecosystem impact. This year we have 234 teams from 66 countries, working in 22 languages, engaged in highly inspiring prototype initiatives for change across education, business, health, and ecosystem regeneration. It's a really cool group. To get a feel for the global diversity of this amazing innovation ecosystem (which u-school offers free of charge), check out this clip below. Each team uses the same basic set of methods and tools to help and coach each other on how to best advance their projects.

In one of yesterday's coaching sessions the entire group split into Zoom breakout teams of 3 people in order for each participant to share ideas and receive feedback from the other 2 team members. The amount of positive energy released was very much akin to what I described earlier in Colombia and Uruguay. In this case, it was grounded in multi-local transformation initiatives across sectors and across regions, embracing the planet.

This is the moment when we need to show up - and to show up for each other. As environmental activist and systems educator Joanna Macy puts it, "the darker the circumstances, the more brilliant the invitation." When ecosystem activators like these u-lab teams come together, as they did yesterday, you get a real sense of how the seeds of the future are beginning to take root at a planetary scale. Although it's happening in many different places, they are all connected by the underlying web of connection and by the shared aspiration of moving from extraction and egosystem awareness to regeneration and ecosystem awareness. If you would like to take a deeper look at some of these experiences, click here for another short clip.

Those are my five stories. I could provide many additional examples of inspiring initiatives and people working for a better future. But the point has been made: across projects, events, and initiatives, we at the u-school forTransformation see a new pattern emerging. It is a pattern of activating a deeper level of human awareness: a flame that is operating from the source of our deep creativity and Self. It's a flame that is both brighter, more accessible, and more present while at the same time more existentially at risk than perhaps ever before.

The three divides that define our current age - the ecological divide (climate, biodiversity), the social-economic divide (inequality, polarization), and the spiritual divide (hopelessness, depression) - are forcing us to look in the mirror and see 'what we are doing to ourselves.'

This deep awakening is already happening spontaneously in many places. But it's not supported in any methodical way. It does not have an enabling infrastructure that allows it to manifest organically. The five stories I have shared here talk about how to do that: by providing a minimal enabling infrastructure that allows this awakening to manifest in shared awareness and collective action. Without that enabling infrastructure, none of these stories would exist. None of these connections and actions would have been activated.

Most people understand that our systems are in need of a profound process of transformation. But most people - including leaders of institutions - are unaware that leading a system through a journey of transformation requires a support structure. Such an infrastructure is composed of specialized methods and tools - a set of social (awareness-based) technologies - that enables teams, multi-stakeholder groups, and citizens to listen, converse, and collaborate in ways that are more co-creative, intentional, and aware. I have spent the past 25 years of my life - together with my colleagues at MIT and the Presencing Institute - working to co-create these methods and tools and democratizing access to them through the creative commons.

An Open Mind: the capacity to access our not-knowing (deep listening)

An Open Heart: the capacity to be vulnerable, to be touched (co-sensing),

An Open Will: the capacity to act from stillness, to create from nothing (presencing).

We, you, and all change makers need these methods and tools. That's one element of transformation. We also need different kinds of spaces, like the ones described and seen in the stories and images above. But what we need most of all is a different quality of presence and awareness that is grounded in:

These are the core elements of Theory U. Ultimately, when you find yourself thrown in these spaces, the most important tool is your own capacity to use your Self as a vehicle to connect to the larger social field that is unfolding between, within, and through you and your relationships. A social field is a social system - experienced not just from outside, but also from within. It's a "social system with a soul" if you want a shorthand. The way I experience these shifts in social fields can be mapped and traced along the following dimensions:

Horizontal broadening: a collapse of boundaries between people and entities

Vertical deepening: a deepened grounding in place and in highest future intention

Attuning to the heartbeat of the collective: "Look what we are doing to ourselves."

Time: slowing down, connecting to what the spirit of our current time wants us to do

Emergence: attend to what is seeking to emerge, and 'bring it to reality as it desires' (Buber).

Minimal Enabling Infrastructures for Societal Transformation

So what are we learning? We are learning that there is a huge potential for profound transformative change in many places across the world. That potential is not a scarce resource. What's scarce are the support structures that allow this potential to manifest, to actualize at the scale of the whole. What we started in Uruguay felt to me like the first beat of a collective heart. We need to cultivate the opening of the collective heart. We need to cultivate that capacity in many places, across many regions. The gatherings I described above provided some early experiences around how to build and co-hold these deeper developmental spaces.

That's my report on the past few weeks. In the next installment of this blog I will link these micro-stories with bigger patterns of systems change that we are seeing in the world. I will also share some fresh experiences from Southeast Asia and the Asia-Pacific, where I have been working with change makers and initiatives for the past 20 years. A number of them will arrive on campus here at MIT later this week.

I want to end this blog with a challenge that I feel deep in my bones. As noted, I returned from my Latin America trip a different person. Looking into the eyes and hearts of all these colleagues and fellow travelers, something touched me deeply. I saw how easily we can create new spaces when we share the right intentions and use the appropriate listening practices and tools. These encounters left me profoundly hopeful.

I also returned with a question for myself: Hey, what are you doing with your life? Why aren't you going from place to place to hold these spaces wherever they are needed? That's what's happening on my end. I hope you'll respond with questions that challenge your own status quo.

Most of us know that we need to create generative spaces wherever this new planetary awareness and movement is waking up - which is pretty much, well, everywhere. So, the question is, how do we do that? How can we create deep learning and leadership spaces that allow citizens, change makers, and leaders across sectors to light their own flames of inspiration and agency?

That's the question looking at me. What's the question looking at you? What have the stories told here evoked from your own experience? What are the next steps you'll take in the coming weeks? This is the call of our time: Each and every one of us needs to show up. Allow your question to look at you. Let it talk to you.

That's how real change happens: in many incremental steps taken by individuals and small groups. If taken together from a shared awareness, ideas and actions will coalesce and align with the future that wants to emerge.

# data[].attributes.attachment_link.title
Protect the Flame: But Where the Danger Is, the Saving Power Also Grows

# data[].attributes.attachment_link.description
I have just returned from Latin America. I find myself a somewhat different person than the one that left a couple of weeks ago. What changed? During my visit I went to Colombia, on invitation from the UNDP (United Nation Development Programme) and to Uruguay to launch the first Latin American Ecosystems Leadership Program (ELP) for our u-school for Transformation.

# data[].attributes.attachment_caption
Зустріч двох спільнт 9 травня 2023 року

# data[].attributes.headline
Вертикальна канва

# data[].attributes.subject
Вертикальна канва

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дзвенислава Новаківська

# data[].attributes.attachment_link.title
Зустріч двох спільнт 9 травня 2023 року

# data[].attributes.attachment_caption
Ukrainian 20community March 20meeting 20with 20Otto

# data[].attributes.headline
Презентація спільноти

# data[].attributes.subject
Презентація спільноти

# data[].attributes.attachment_caption
Video Conferencing, Web Conferencing, Webinars, Screen Sharing

# data[].attributes.headline
Зустріч з командою PI

# data[].attributes.subject
Зустріч з командою PI

# data[].attributes.body
Березень 2023

# data[].attributes.attachment_link.title
Video Conferencing, Web Conferencing, Webinars, Screen Sharing

# data[].attributes.attachment_link.description
Zoom is the leader in modern enterprise video communications, with an easy, reliable cloud platform for video and audio conferencing, chat, and webinars across mobile, desktop, and room systems. Zoom Rooms is the original software-based conference room solution used around the world in board, conference, huddle, and training rooms, as well as executive offices and classrooms. Founded in 2011, Zoom helps businesses and organizations bring their teams together in a frictionless environment to get more done.

# data[].attributes.headline
Рамка цілей внутрішнього розвитку

# data[].attributes.subject
Рамка цілей внутрішнього розвитку

# data[].attributes.attachment_link.description
This is why we are co-creating the Inner Development Goals (IDG) - a non-profit, open-source initiative committed to fostering inner development towards more sustainable futures. We research, collect, and communicate science-based skills and qualities that help us to live purposeful, sustainable, and productive lives.

# data[].attributes.attachment_caption
The Art of Holding Space: A Practice of Love, Liberation, and Leadership

# data[].attributes.attachment_link.title
The Art of Holding Space: A Practice of Love, Liberation, and Leadership

# data[].attributes.attachment_link.description
Amazon.com: The Art of Holding Space: A Practice of Love, Liberation, and Leadership eBook : Plett, Heather: Books

# data[].attributes.attachment_caption
Managing complexity (and chaos) in times of crisis : a field guide for decision makers inspired by the Cynefin framework.

# data[].attributes.headline
Managing complexity and chaos in the times of crisis

# data[].attributes.subject
Managing complexity and chaos in the times of crisis

# data[].attributes.attachment_link.title
Managing complexity (and chaos) in times of crisis : a field guide for decision makers inspired by the Cynefin framework.

# data[].attributes.attachment_link.description
This field guide helps to navigate in times of crisis using the Cynefin framework as a compass. It proposes a four-stage approach through which we can: assess the type of crisis and initiate a response; adapt to the new pace and start building sensing networks to inform decisions; repurpose existing structures and working methods to generate radical innovation; transcend the crisis, formalise lessons learnt and increase resilience.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Estuarine mapping is the third major framework in the Cynefin ecosystem. It is based on the idea of an estuary (but not a delta), with the metaphor emphasising the complex and multiple flows of possibility in the system; In an estuary the water flows in and flows out, so there might be things you can do only at the turn of the tide. Some elements might be stable, like a granite cliff, which only need to be checked rarely, while others, like sandbanks, could shift daily. As the water flows in and out, some elements might be covered or visible. The typology of estuaries can provide an associated typology of metaphors for the framework.

Background

This was developed as a counter to traditional approaches to strategy that are fixed in nature and reflects the key principles of change in a complex environment.

1. Understanding where we are, and starting journeys with a sense of direction rather than abstract goals

2. Understanding, and working with propensities and dispositions, managing both so that the things you desire have a lower energy cost than the things you don't

3. Initiating and monitoring micro-nudges, lots of small projects rather than one big project so that success and failure are both (non-ironically) opportunities

It embodies the principles of Vector Theory of Change

The process has a number of steps:

The mapping of constraints begins with a brainstorming session, which can take place in a workshop environment, or be carried out in a distributed way through a SenseMaker capture. The typology of constraints used in constraint mapping, and especially the six sub-types of robust and resilient constraints are a helpful introduction and can help generate richer material. In the SenseMaker variant, this might not be necessary. In a workshop, groups can also be given time and space to create their own metaphors for different types of constraints that make sense in context. If SenseMaker is not used, the constraints should be written down on separate hexis, post-its, or similar material, to be used in the next step of the method. Constructors can be introduced and included in the brainstorm at the same time as the constraints to disturb the tendency of ascribing a negative meaning to the word "constraint". Constructors originate from Constructor theory and refer to constraints that produce consistent, replicable, reliable outcomes. In a workshop environment, emphasis should be paid on two elements during the brainstorming and mapping phase: a non-restrictive understanding of the word "constraint" and the use of the typology to facilitate brainstorming and the identification of constraints through perspective shift. The facilitator should be alert to long discussions around which type a particular constraint belongs to and disrupt them. A helpful device is the use of the three robust and the three resilient types of constraints as corners in a triangle, indicating that a constraint could fall anywhere in the triangle, combining multiple types. In addition to the constraints, additional typologies that are specific to the context can be introduced to assist brainstorming, e.g. Parent/Student/Teacher or Individual/Group/System. Physically placing the constraints that emerge in relation to multiple elements can help trigger recall, for example through the observation that there are too many constraints associated with one type or combination of types, while few or none associated with another.

Energy cost of change and time to change

If in a workshop, any facilitation device previously used (such as triangles of constraint types) is removed, and only the constraints themselves remain and are shuffled. Depending on the nature and composition of the group, as well as the nature of the mapping, if working with multiple groups, the facilitator might choose to replicate the same constraints for all groups, or allow them to work separately up to a point. The group creates a grid with two axes, the energy it would take to change, and the time it would take. Typically time is the x axis, but the placement does not matter. Clarifications might be required on the meaning of "energy", which could represent (for example) effort, resources, or number of people involved. Constraints are then placed on this grid in relation to energy and time, and are clustered in the process - like can be placed with like, constraints that are deemed too similar can be merged, and clusters can be named, if desired.

The counter-factual border

A line is drawn (a piece of ribbon or string can also be used) to separate the top right corner from the grid. Known as the counter-factual border, it indicates that everything above the line is currently considered, for practical purposes, unchangeable - we will have to work with it as it stands. Once the line is drawn, it is normal for negotiations to take place as to whether items should be moved out of that line, or whether items that are in that area can be further broken up, with some of their elements remaining within the counter-factual border and others moving out. At this stage, a liminal boundary can also be introduced. If debate around the placement of constraints and the drawing of the border is not progressing, a liminal boundary can indicate the area where constraints might be counterfactuals, but aren't quite immovable. Having drawn the line and agreed on the placement of constraints in relation to it, the group can then generate its first set of micro projects consisting of monitors and forward scouts (the language for those elements is still evolving and might change in the future). Monitor projects aim to provide indicators that the line as drawn might be shifting or changing, and can apply to the liminal boundary as well as the counter-factual one. Forward scouts are associated with specific constraints within the counter-factual border and they can indicate unexpected early signs of change that could provide opportunities or threats.

A similar line, isolating one grid area, is drawn around the bottom left corner, indicating the area where constraints require the least amount of energy and time to change. Unlike in other frameworks, in the estuarine this does not indicate low-hanging fruit. Change that is too easy and too quick is instead taken as a sign of volatility and a possible warning. All constraints that fall within this area are then evaluated for possible impact, if impact ranking was not a part of the initial brainstorming of constraints (for example through SenseMaker). A second set of micro-projects is generated in association with the impactful constraints within the vulnerability border, aiming to stabilise them towards a more controllable pace of change or contain them.

Acting on constraints and constructors

By isolating where change is in practice impossible, and where it cannot be controlled, we have effectively identified the zone where we can actually operate strategically. In transitioning to action from the existing clusters of constraints, we identify which should be maintained or strengthened, destroyed, or modified. We can then identify safe-to-fail experiments geared towards the desired outcome for each constraint or cluster, or associate specific methods with different stages of intervention within those experiments. If one or more physical hexi kits are being used, they can be especially useful in this stage of the process. A final set of micro-projects can be generated through targeting gaps in the grid, when new constraints or constructors might be introduced, or where existing ones could be shifted.

Set a direction of travel

Combine the micro-projects into portfolios

References

# data[].attributes.attachment_link.description
Estuarine mapping is the third major framework in the Cynefin ecosystem. It is based on the idea of an estuary (but not a delta), with the metaphor emphasising the complex and multiple flows of possibility in the system; In an estuary the water flows in and flows out, so there might be things you can do only at the turn of the tide.

# data[].attributes.headline
Як війна змінює Україну

# data[].attributes.subject
Як війна змінює Україну

# data[].attributes.body
Аналітична записка Лютий 2023

# data[].attributes.attachment_caption
Імперіалізм та ідентичність: чого ми можемо навчитися у постколоніальних країн

# data[].attributes.headline
Дискусія про пост-колоніалізм

# data[].attributes.subject
Дискусія про пост-колоніалізм

# data[].attributes.body
Lviv Book Forum 2022

# data[].attributes.attachment_link.title
Імперіалізм та ідентичність: чого ми можемо навчитися у постколоніальних країн

# data[].attributes.attachment_link.description
Джон Лі Андерсон - американський автор The New Yorker, біограф і журналіст-розслідувач, який висвітлював війни в Центральній Америці, Афганістані, Іраку, Сирії та Лівії. Абдулразак Гурна - танзанійсько-британський письменник і лауреат Нобелівської премії з літератури за 2021 рік. Він оселився в Британії як біженець із Занзібару під час гніту 1960-х років.

# data[].attributes.headline
Дизайни фасилітацій

# data[].attributes.subject
Дизайни фасилітацій

# data[].attributes.headline
Мистецтво тримати простір, переклад 

# data[].attributes.subject
Мистецтво тримати простір, переклад 

# data[].attributes.body
Авторка Хізер Плетт

# data[].attributes.attachment_caption
Маніфест сталого миру

# data[].attributes.headline
Маніфест сталого миру

# data[].attributes.subject
Маніфест сталого миру

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Світ після нашої перемоги

Стислий огляд

Україна прагне реалізувати себе як європейська демократична країна, побудована на засадах верховенства права. Безумовною передумовою цього є завершення війни.

Звільнення всієї території України і завершення воєнних дій не означає завершення війни. І річ не лише у відшкодуванні завданої шкоди і покаранні винуватих: розпалені антиукраїнські й антизахідні настрої та імперські амбіції як російської еліти, так і простих росіян рано чи пізно призведуть до наступної ескалації та війни. Щоб убезпечити Україну та світ від нової агресії, антивоєнній коаліції необхідно створити такі умови, наслідком яких стануть глибокі внутрішні зміни в РФ, що стали би гарантією сталого миру.

Ми, автори цього маніфесту, представники українського громадянського суспільства, зобов'язані прямим запитом з фронту, запитом українських захисників і захисниць, взяли на себе сміливість детально прописати ці умови. Світ вже не буде таким, як був до війни, тому наша мета - не повернутися до передвоєнного стану, а врахувати його вади, які уможливили війну, і створити новий, безпечніший лад, який наступну війну цілком унеможливить. Більшість наших пропозицій є у рамках міжнародного права, а деякі спрямовані на його розвиток відповідно до нових загроз світовій безпеці.

Цей маніфест містить візію такого повоєнного світу й окреслює шляхи її досягнення. Неможливо отримати мир ціною справедливості чи справедливість ціною миру. Для сталої міжнародної безпеки справедливість і мир мають бути досягнуті одночасно.

Отже, агресор має понести відповідальність за війну.

Злочинці мають бути покарані: за агресію, за воєнні злочини, за злочини проти людяності, за геноцид та за розпалювання ненависті, яке й призвело до немислимої у XXI столітті війни.

Не всі втрати можна відшкодувати, загинули сотні тисяч людей, життя мільйонів зруйноване, десятки мільйонів втратили роки життя. Але всі матеріальні збитки необхідно належно оцінити та відшкодувати, всі втрати - максимально компенсувати.

РФ повинна зазнати статусних втрат, неприпустимо, щоб вона через міжнародні організації впливала на міжнародну політику, агресор не може бути членом Ради Безпеки ООН, основне покликання якої - гарантувати мир.

Вихід РФ з війни в Україні має враховувати пріоритет інтересів українського суспільства та повагу до суверенітету та територіальної цілісності України; юридичні акти, вчинені на окупованих територіях, є нікчемними.

Україна має право не лише вимагати правосуддя за вчинені росіянами злочини, а також отримати чіткі гарантії сталого миру в майбутньому.

Базовими передумовами сталого миру є набуття Україною членства в Європейському Союзі та НАТО.

Західні суспільства мають позбутися століттями плеканих Росією стереотипів про російську велич, які потурали її імперській агресії та її колоніальній політиці щодо сусідніх країн.

Росія повинна привести свій конституційний лад, суспільний устрій та політику до сучасних норм. Розвінчання концепції "русского міра" створить умови для подальшої трансформації суспільної свідомості для деколонізації країни.

Процес "дерашизації" мусить початись від подолання імперської історичної пам'яті, тобто відмови РФ від ідей історичної виключності Росії як окремої цивілізації, зверхності та територіальних претензій до сусідніх країн.

Світова спільнота має вимагати демілітаризації та денуклеаризації РФ для зменшення ризиків майбутньої агресії.

Відмова від російських енергоносіїв позбавить РФ можливості застосувати їх як зброю, а з іншого боку, прискорить перехід на зелену енергетику.

Ми, автори цього маніфесту, представники українського громадянського суспільства, віримо, що втілення ідей цього документа унеможливить наступну агресію та забезпечить сталий мир в інтересах всіх народів, на практиці - не тільки в Західній, але й у Центрально-Східній Європі - реалізувавши гасло "ніколи знову".

Зміст

Передмова

1. Відповідальність за війну

1.1. Покарання за злочини агресії, воєнні злочини, злочини проти людяності та геноцид

1.2. Відшкодування Україні з боку РФ завданих нею матеріальних та моральних збитків

1.3. Ізоляція, виключення та зниження статусу РФ у міжнародних організаціях

1.4. Стратегія виходу для РФ

2. Забезпечення сталого миру

2.1. Членство України в ЄС та НАТО: два органічно пов'язані рішення

2.2. Подолання стереотипів та російського впливу щодо України у західній політиці

2.3. Деколонізація та подолання тоталітаризму в РФ

2.4. Подолання минулого. Деколонізація російської історії та інформаційної політики

2.5. Роззброєння РФ

2.6. Зміна світового енергетичного балансу та ресурсного підходу до економіки як фактор сталого миру

Передмова

Ми не знаємо, скільки триватиме війна. Однак одна річ є певною: кожен день наближає її до кінця. Настав час Україні та світові відповісти на запитання, яким буде цей кінець війни. Ми це робимо, бо світ загубився у застарілих концепціях, а в РФ нема опозиційних сил, які би запропонували картину майбутнього.

Неможливо передбачити в деталях завершення війни. Але ми розуміємо, що найгірший сценарій уже виключено: не буде поразки України та зникнення її з карти світу. ЗСУ при підтримці волонтерського руху та всього вільного світу цей сценарій повністю обнулили. Зараз уже очевидно, що Росія ближча до власної поразки та занепаду, аніж до завоювання України.

Ми також розуміємо, що перемир'я не означає завершення війни. З огляду на сильні антиукраїнські настрої та імперські амбіції як серед російської еліти, так і серед пересічних росіян, перемир'я стане лише перепочинком, запрошенням до нової, відтермінованої війни РФ проти України - подібно до того, як після перемир'я наприкінці першої російсько-чеченської війни послідувала друга, ще більш руйнівна та жорстока.

Єдиним прийнятним для українців і демократичного світу сценарієм є перемога України та її подальший розвиток як демократичної європейської держави, заснованої на верховенстві права та дотриманні прав людини. Але що таке перемога? Очевидно, вихід ЗСУ на кордони 1991 року є її необхідною, але не достатньою умовою, якщо РФ й надалі плекатиме агресивні плани. Яким чином убезпечити Україну та світ від наступної війни? Яким чином відвернути сценарій, коли за одне-два покоління до влади у Москві приходить новий Путін і починається нова війна РФ проти України та Заходу - війна, в якій воювати доведеться нашим дітям та онукам?

Ми виходимо з того, що перемоги ЗСУ на фронті у поєднанні з міжнародною ізоляцію Росії та західними санкціями призведуть до колапсу й падіння путінського режиму. Ми, однак, переконані, що українська перемога не буде повною, якщо не відбудеться внутрішньої трансформації Росії, внаслідок якої будь-яка російська агресія проти України та інших країн стане неможливою.

Треба виразно сказати: самі росіяни не спроможні зробити ці перетворення. Хвороби РФ зайшли надто далеко, щоби вона могла сама себе вилікувати. В російській історії не бракує спроб творення демократичної Росії. Але кожна така спроба закінчувалася ще довшим періодом авторитарної та тоталітарної влади, масовими репресіями проти власного населення та агресивною політикою щодо сусідів.

Сама Росія не може вирватися із зачарованого кола свого минулого. Вона може мінятися лише під міжнародним тиском. І тут передусім має звучати український голос. Ми, українці, повністю заслужили на те, щоб бути почутими. Це випливає з нашого запеклого спротиву російській агресії, яка загрожує всьому світові. Завдяки своєму минулому та теперішньому досвіду ми стали головними експертами з російського питання. Ми добре знаємо, що російська загроза виходить за межі Леніна, Сталіна чи Путіна. Ми є головною зацікавленою стороною у трансформації Росії як важливій умові досягнення сталого миру у світі.

Ми, автори цього документа, представники українського громадянського суспільства, взяли на себе сміливість детально прописати сценарій такої перемоги. Він має трьох адресатів. У першу чергу, це ми самі, Україна й українці. Ми маємо чітко уявляти контури своєї перемоги, щоб убезпечити наступні покоління від війни та геноциду.

Другим адресатом є наші міжнародні партнери, союзники у боротьбі проти російської агресії. Ми дякуємо їм за їхню теперішню допомогу: без неї неможлива була би наша майбутня перемога. Але ми хочемо, щоби вони усвідомили свій моральний обов'язок перед Україною. Українці своєю готовністю жертвувати своїм життям заради свободи та гідності нагадують нашим союзникам про їхні ж цінності, котрі були девальвовані в останні десятиліття прагматичними розрахунками вести з Росією та іншими авторитарними режимами business as usual.

Третім адресатом є всі ті сили в РФ та в еміграції, які прагнуть перетворень, передусім пригноблені народи імперії, активні борці з путінським режимом та інші неімперські російські сили. Можливо, комусь ці сили здаватимуться слабкими порівняно з путінським режимом, але саме на них покладається основна робота.

Наша мета - не повернення світу в ситуацію "до початку агресії", а створення нового, більш безпечного світу, в якому подібна агресія є неможливою, а її передумови стають приводом для дій на випередження. Більшість наших пропозицій є у рамках міжнародного права, а деякі спрямовані на його розвиток відповідно до нових загроз світовій безпеці.

Цей документ має донести ще одну важливу ідею. Неможливо отримати мир ціною правосуддя чи правосуддя ціною миру. Для сталої міжнародної безпеки правосуддя і мир мають бути досягнуті одночасно.

Цей документ не адресує питання деколонізації захопленого Російською імперією простору чи питання повоєнного геополітичного розкладу сил. Це важливі та пов'язані з цим документом питання, які, втім, потребують окремого розгляду.

Від часів Першої світової війни доля цього світу значною мірою залежала від того, що відбувалося в Україні і навколо України. Кожна спроба ігнорувати український голос у минулому закінчувалася катастрофою як для України, так і для всього світу. Українці стали суб'єктами історії, а тому світ має звикнути до того, що "нічого про Україну без України". Інакше високу ціну за ігнорування України платитимуть не лише ми, українці, але і весь світ. Лише безпека дасть можливості розвитку Україні, Європі та світу й створить передумови для розв'язання найскладніших завдань людства.

1. Відповідальність за війну
1.1. Покарання за злочини агресії, воєнні злочини, злочини проти людяності та геноцид

Сьогоднішнє російське суспільство не усвідомлює своєї колективної провини ні за війну, злочинний характер якої очевидний більшості сторонніх спостерігачів, ні за її наслідки. Абсолютна більшість населення, будучи адептами імперіалістичної величі РФ, легко потрапляє під вплив наративів офіційної пропаганди про так званий захист жителів Донбасу, про штучність української державності, про те, що українського народу не існує, бо росіяни та українці становлять один і той самий народ, про необхідність захисту РФ від агресії НАТО. А опозиційно налаштовані по відношенню до влади в РФ громадяни вважають себе такими самими жертвами політики Путіна, як і українці.

Майбутнє сусідство на основі сталого миру неможливе без змін у масовій свідомості росіян. Виплата повоєнних репарацій / відшкодувань має сприйматися як виправлення очевидної несправедливості, а не як покарання цілого народу за рішення однієї особи. Тому питання притягнення до відповідальності за злочини війни проти України має надзвичайно велику вагу як інструмент створення стійкого миру та відновлення справедливості у легітимний спосіб.

Є три категорії злочинних дій, які вимагають належної юридичної оцінки: злочин агресії, воєнні злочини, злочини проти людяності, геноцид та заклики до нього.

Перша з них - напад на суверенну державу з метою захоплення її території та встановлення контролю над нею, стирання її культурної та національної ідентичності. Дії РФ вже отримали відповідну політичну оцінку з боку багатьох міжнародних структур, проте на сьогоднішній день відсутні механізми юридичної відповідальності. Ані РФ, ані Україна не ратифікували Римський Статут Міжнародного кримінального суду з Кампальськими поправками, РФ системно зловживає своїм правом вето в Раді Безпеки ООН, що не дає можливості застосувати юрисдикцію МКС. З метою заповнення цієї прогалини Україна пропонує ідею створення окремого тимчасового міжнародного трибуналу щодо злочину агресії. Він може бути створений на основі угоди між окремими державами або рішенням міжнародної організації (ООН) чи регіональних організацій (Ради Європи та/або ЄС). Ключовим питанням є досягнення максимальної легітимності механізму відповідальності та можливості подолання імунітетів вищих посадових осіб країни-агресора. Дії російських керівників мають розглядатися як злочини проти миру та безпеки людства, а механізм відповідальності має бути відповіддю міжнародного співтовариства, а не лише окремої держави.

За умов консолідації політичної волі багатьох країн, можливо було би надати юрисдикцію Міжнародному кримінальному суду шляхом внесення змін процедурного характеру до Римського Статуту МКС (наприклад, передбачивши можливість адресувати звернення ГА ООН), але це може розтягнутися на десятиліття. Будь-який механізм потребує широкого міжнародного консенсусу, формування якого зараз є пріоритетним завданням. Важливо, щоб механізм відповідальності був дієвим, легітимним, не залишав поза межами досяжності вище керівництво країни-агресора.

Україна звернулася до Міжнародного Суду ООН, стверджуючи, що РФ використала безпідставні звинувачення України у вчиненні злочину геноциду з метою виправдання акту агресії. Україну підтримали десятки інших країн.

Інші дії, що вимагають належної правової оцінки, - це спосіб ведення військових дій, коли нехтується людське життя, людська гідність. В ході війни документуються масові випадки порушення міжнародного гуманітарного права. РФ не лише вчинила очевидний злочин проти миру та безпеки людства, але й порушує закони та звичаї війни. На відміну від агресії, відповідальність за яку несе вище військово-політичне керівництво країни, воєнні злочини вчиняються різними учасниками збройного конфлікту, від солдата до генерала. Важливо належно розслідувати ці злочини, встановити як осіб, що їх вчинили безпосередньо, так і тих, хто віддавав накази. Російське суспільство та міжнародне співтовариство мають бути обізнаними про масовий характер злочинів, про свідомі напади на цивільне населення, непропорційне застосування засобів ураження, про тактику власної армії, яка нехтує життям цивільних, військовополонених, навіть власних військовослужбовців.

Ще одна категорія злочинів, що мають більш масштабний умисел, - це злочини проти людяності та геноцид і заклики до нього. Системне переслідування певних категорій цивільного населення за наперед визначеними ознаками, масові вбивства цивільного населення, масове застосування катувань, сексуального насильства, масове переселення українців на територію РФ, переміщення дітей з України та їхнє подальше "усиновлення" в РФ, системні атаки в зимовий період на енергетичну інфраструктуру країни з метою завдання страждань цивільному населенню - ці та інші дії мають отримати відповідну юридичну кваліфікацію. Ключова роль у розслідуванні цих злочинів має належати Міжнародному кримінальному суду, що має відповідну юрисдикцію.

Україні та світові важливо діяти таким чином, щоб очевидним пріоритетом були права потерпілих та інтереси правосуддя. Показове зневажливе ставлення нинішніх керівників РФ до міжнародного правосуддя не має нікого демотивувати.

В Україні відкрито десятки тисяч кримінальних проваджень щодо воєнних злочинів. Такий безпрецедентний масштаб злочинних дій становить серйозний виклик для національної системи кримінальної юстиції України, а Міжнародний кримінальний суд обмежить розслідування тільки кількома обраними справами. Водночас Україна має демонструвати ефективну роботу системи правосуддя. Забезпеченню справедливості усім жертвам міжнародних злочинів може сприяти залучення міжнародного елементу в межах національної системи правосуддя.

На жаль, процедури та інституції, відповідальні за міжнародне правосуддя, далекі від досконалості. Однак масштаб російсько-української війни та можливі наслідки спонукають до пошуку додаткових рішень. Легітимність та максимальна консолідація міжнародного співтовариства довкола дієвих механізмів відповідальності за вчинені в ході російсько-української війни злочини мають бути першочерговими цілями. Це створить стабільну основу для діалогу з російським суспільством на основі встановлених фактів й обмежить можливість нехтування ними. Поле досягнення компромісів буде обмежено цими "червоними прапорцями", а російське суспільство змушене буде переосмислювати питання загальнолюдських цінностей як основи безпеки і світопорядку. Тому в стратегічній перспективі відповідальність принесе користь РФ, незалежно від її подальшого державного ладу та територіального устрою. Україна має демонструвати світові відкритість до співпраці та відданість цінностям поваги до прав людини і верховенства права.

1.2. Відшкодування Україні з боку РФ завданих нею матеріальних та моральних збитків

РФ має заплатити за розв'язану нею війну й компенсувати Україні матеріальні та моральні збитки. Для цього державами та міжнародними організаціями має бути ухвалено такий комплекс рішень на міжнародному та національному рівні, який би забезпечив об'єктивну оцінку та справедливе відшкодування РФ завданої Україні шкоди.

Станом на початок 2023 року лише прямі матеріальні збитки України від повномасштабної війни сягнули, за оцінками українського уряду, 700 млрд доларів і щоденно продовжують зростати. Опосередковані матеріальні збитки (насамперед втрачена економічна динаміка, працездатність мільйонів людей, медичні й соціальні витрати майбутнього) ще мають бути оцінені. Крім того, безпрецедентними є моральні збитки: Україна має право вимагати виплат жертвам війни та їхнім сім'ям.

З початку повномасштабної війни в межах західних санкцій було заморожено понад 300 мільярдів євро з валютних резервів російського Центробанку. Використання цих коштів як компенсації українських втрат було б логічним кроком, хоча потребує змін до законодавчих рамок та певної політичної сміливості з боку країн, де такі кошти були розміщені, - в США та деяких країнах ЄС. Втім, їхня швидка конфіскація на користь України виглядає малоймовірною, поки існує бодай теоретична можливість, що РФ по закінченні війни погодиться на добровільну виплату компенсацій Україні. До того моменту заморожені кошти можуть відігравати роль певного гарантійного депозиту.

Іншим джерелом компенсації можуть бути кошти приватних компаній та фізичних осіб, пов'язаних із путінським режимом. Процес заморозки таких коштів розпочався одразу після початку повномасштабної агресії і наразі триває.

Загалом міжнародний механізм відшкодування може передбачати два варіанти розв'язання проблеми:

якщо РФ по завершенню війни погоджується на відшкодування й добровільно співпрацює у виробленні та впровадженні формули відшкодування;

якщо РФ не погодиться з оцінкою завданої шкоди та пропонованими шляхами добровільного відшкодування, і тоді компенсації мають відбуватися за рахунок конфіскації й передачі Україні заморожених російських активів.

Можлива і певна комбінація двох варіантів, тим більше, що перший варіант не може поширюватися на активи приватних осіб та компаній, а лише на ресурси держави. Також можливі більш інноваційні механізми на кшталт міжнародного податку на російський експорт у фонд відшкодувань Україні.

Перший варіант був би кращим з точки зору всеохопності врегулювання, визнання та спокутування РФ своєї провини за війну, однак його можливість віддалена в часі, тоді як масштабні матеріальні втрати вимагають якомога швидшої компенсації.

Основною перешкодою другого варіанта є правові чинники: для його реалізації необхідні істотні законодавчі зміни на рівні держав, які заморозили й готові передати Україні російські активи.

Слід вітати розпочатий урядами багатьох країн (США, Канада, Естонія, Німеччина тощо), а також Європейським Союзом пошук політико-правових рішень, які би надали змогу вже в перспективі кількох місяців запустити передачу Україні заморожених активів РФ.

Водночас для переконливості та успішності дипломатичної роботи української сторони щодо конфіскації заморожених активів у світі Україні варто проводити власну послідовну політику конфіскації таких активів, розміщених на території України, насамперед активів наближених до Путіна російських олігархів та пов'язаних з ними осіб та компаній.

Окремо стоїть питання негайного повернення примусово вивезених з України людей, передусім вкрадених та незаконно усиновлених дітей, що мають бути без будь-яких умов негайно повернені своїм законним опікунам в Україні. Також мають бути негайно і безумовно повернені вкрадені в України культурні цінності та архіви.

1.3. Ізоляція, виключення та зниження статусу РФ у міжнародних організаціях

У своїх резолюціях "Агресія проти України" від 2 березня 2022 року, "Гуманітарні наслідки агресії проти України" від 24 березня 2022 року та "Призупинення прав членства Російської Федерації у Раді з прав людини" від 7 квітня 2022 року Генеральна Асамблея ООН визнала, що РФ здійснила агресію проти України, порушивши ст. 2 (4) Статуту ООН, яка забороняє членам ООН застосовувати силу проти територіальної цілісності та політичної незалежності інших держав. Дії РФ дискваліфікують її як миролюбну державу - що є основним критерієм членства в ООН (згідно зі ст.4 Статуту) та в інших міжнародних організаціях.

Відповідно, всі міжнародні організації мають ухвалити рішення щодо виключення, призупинення або обмеження прав членства РФ. Ці рішення можуть бути переглянуті лише тоді, коли РФ припинить агресію, визнає свою відповідальність й відшкодує завдані збитки. Таким чином, участь у міжнародних організаціях є одним із основних важелів міжнародного тиску на РФ, поруч з економічними санкціями.

Пріоритетом має стати якнайшвидше позбавлення РФ місця у Раді Безпеки ООН та ООН загалом. Згідно з офіційною позицією України, слід виправити грубе і безпрецедентне порушення Статуту ООН, що триває з 1991 року, коли РФ успадкувала місце СРСР в ООН в обхід передбаченої Статутом ООН процедури. У грудні 1991 року це відбулося з мовчазної згоди держав-членів Ради Безпеки й Секретаріату ООН, які таким чином обмежили права всіх інших держав-членів ООН висловитися щодо цього питання у рамках голосування у Генеральній Асамблеї, як це передбачено ст.4 Статуту ООН.

Більше того, явно всупереч Статуту ООН, РФ узурпувала місце постійного члена Ради Безпеки ООН. Адже чинна ст. 23 Статуту, що містить перелік постійних членів Ради Безпеки ООН, - не містить слів "Російська Федерація", натомість "Союз Радянських Соціалістичних Республік". Дотепер не відбулось ані змін Статуту, ані жодного голосування Генеральної Асамблеї на підтримку передання Російській Федерації місця СРСР у Раді Безпеки.

Як наслідок, зараз РФ має можливість блокувати дії Ради Безпеки ООН, вдаватися до ядерного й продовольчого шантажу та уникати відповідальності за свої злочини не лише в Україні, але й у Грузії, Чечні, Сирії, країнах Африки тощо.

Таким чином, для реалізації своїх цілей підтримки міжнародного миру та безпеки, а також для відновлення поваги до свого Статуту, Організація Об'єднаних Націй має ухвалити рішення про позбавлення РФ постійного членства у Раді Безпеки ООН та позбавлення (або призупинення) членства РФ в ООН у цілому і, відповідно, в її спеціалізованих установах і програмах, таких, зокрема, як ЮНЕСКО.

Це також має мати наслідком позбавлення громадян РФ права працювати у Секретаріаті ООН, а також виключення можливості залучення персоналу з РФ до миротворчих місій (це незначна кількість - у 2021 році було лише 65 росіян у всіх місіях ООН, тому це не має бути проблемою для ООН). Також необхідно виключити, призупинити членство або обмежити права РФ в організаціях та агенціях системи ООН.

У майбутньому, коли РФ повернеться до правил цивілізованого світу, вона зможе знову набути права звичайного члена ООН на загальних підставах, за передбаченою Статутом процедурою. Проте місце постійного члена РБ ООН не може бути надане РФ. Поки не буде проведена реформа Статуту ООН (що є надто складним питанням), місце СРСР у Раді Безпеки може просто залишатися вакантним.

Внаслідок значного порушення зобов'язань країни-учасниці, ОБСЄ має призупинити участь РФ і Білорусі й застосувати, за прецедентом Югославії у 1992 році, принцип "консенсус мінус один". Також РФ та її громадяни мають бути виключені з усіх органів та місій ОБСЄ.

БДІПЛ та Верховний представник з прав меншин мають почати моніторинг демократії, прав людини та прав меншин в РФ. Нормалізація відносин ОБСЄ з РФ може відбутися лише після виконання РФ усіх вимог БДІПЛ та Верховного комісара щодо дотримання "третього кошика" вимог до членів ОБСЄ.

У разі, якщо інші члени ОБСЄ блокуватимуть відповідні рішення, доведеться або ліквідувати, або перезаснувати організацію зі збереженням принципів, на яких вона заснована, але з запрошенням лише тих країн, які готові підтримати виключення РФ та її сателітів, і переглянути методи роботи (скасування правила консенсусу для всіх рішень).

Рада Європи виключила РФ у березні 2022 року. РЄ зможе ухвалити рішення про повернення РФ лише після виконання всіх критеріїв членства, зокрема щодо належного виконання Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод та інших ключових конвенцій РЄ, а також визнання примату рішень ЄСПЛ.

G20 має ухвалити рішення про повне бойкотування чи незапрошення РФ на саміти та інші зустрічі у форматі G20, поки РФ не припинить агресивну війну та повністю не відшкодує завдану шкоду (і за умови, що на той момент економічний потенціал РФ все ще буде достатнім для входження до G20).

Міжнародні економічні організації та фінансові інституції (СОТ, МВФ, Світовий банк, ФАТФ): наразі низка країн Заходу призупинила статус most favored nation у торгівлі з РФ у рамках СОТ; Світовий банк призупинив всі свої програми в РФ; ФАТФ обмежив РФ у правах (але не виключив зі свого складу і не включив до "чорного списку"); натомість МВФ не впровадив жодних обмежень. Цього замало: всі міжнародні інституції мають ухвалити рішення щодо виключення, призупинення членства або обмеження прав, поки РФ не припинить агресивну війну та повністю не відшкодує завдану шкоду.

РФ має бути виключена з усіх керівних органів та органів управління МАГАТЕ для мінімізації впливу на рішення та політику цієї організації. Російські нові об'єкти ядерної енергетики і працівники російських компаній не повинні отримувати сертифікатів відповідності і, відповідно, гарантій того, що побудовані об'єкти відповідають найкращим міжнародним стандартам. Будь-які російські ядерні об'єкти повинні зберігати статус загрози для національної безпеки країн, де вони розташовані, щоб усі країни добровільно відмовлялись від співпраці з російськими компаніями.

1.4. Стратегія виходу РФ з війни в Україні

Стратегія виходу РФ з війни в Україні після повної поразки її військ має фокусуватися на усуненні в справедливий спосіб наслідків російської агресії з урахуванням безумовного пріоритету інтересів українського суспільства та поваги до суверенітету та територіальної цілісності України.

Через невідновлювальні людські втрати, масову міграцію мільйонів громадян України, шкоду, завдану демографії, економіці, критичній інфраструктурі, Україна має право не лише сподіватися на покаяння та спокуту росіян, але й вимагати правосуддя за вчинені ними злочини й чітких гарантій невідновлення потенціалу агресії. Також РФ повинна піти з усіх сфер життя в Україні, щоб виключно українське суспільство без будь-якого тиску чи втручання могло визначати своє майбутнє та захищати свою ідентичність.

Пріоритетні заходи повинні включати:

Відмову від територіальних зазіхань та претензій до України та інших сусідніх країн необхідно зафіксувати в Конституції РФ, а політику покаяння та відмову від колоніальної політики - на законодавчому рівні;

Воєнна доктрина РФ не може розглядати українську державу як потенційну військову ціль чи вимагати обмеження суверенних прав України, як-то вступ до НАТО;

Примусове набуття громадянства РФ мешканцями тимчасово окупованих територій після 20 лютого 2014 року повинно бути визнано юридично нікчемним та скасовано. Якщо будь-які мешканці будь-якої з раніше тимчасово окупованих територій бажають залишити за собою громадянство РФ, то вони повинні вийти в офіційний спосіб з громадянства України та набути російське повторно. Наслідки таких дій призведуть до застосування загальних принципів та підходів щодо строків та порядку перебування громадян РФ на території України;

Незаконно усиновлені діти, які були депортовані, викрадені в період вчинення злочину агресії, повинні бути негайно повернуті законним опікунам на територію України без будь-яких бюрократичних вимог та затягувань з боку РФ. Всі судові рішення щодо позбавлення батьківських прав у період окупації територій повинні бути визнані нікчемними;

Громадяни РФ, які незаконно перебували на території України після 20 лютого 2014 року, зокрема в АР Крим, повинні залишити територію України самостійно або за сприяння та фінансової підтримки РФ;

Громадяни України, переслідувані РФ за політично вмотивованими ознаками з 2014 року, мають бути звільнені. Всі військовополонені мають бути повернені Україні. Моральна шкода, завдана незаконним ув'язненням та неналежним утриманням громадян України у в'язницях РФ, в т.ч. через тортури, має бути відшкодована;

Будь-які угоди, права власності на рухоме та нерухоме майно, зобов'язання, набуті не у відповідності до законодавства України на тимчасово окупованих територіях після 20 лютого 2014 року, визнаються юридично нікчемними, за потреби мають бути укладені нові угоди згідно з чинним законодавством України. Будь-які збитки, завдані громадянам України, повинні бути покриті за рахунок коштів РФ;

Має бути ухвалено законодавство щодо неможливості займати будь-які управлінські посади в системі органів влади всіх рівнів тими, хто вчиняв воєнні злочини, злочини проти людяності та геноцид проти українського народу; вони повинні бути видані на запит України або засуджені в рамках міжнародної юрисдикції;

Будь-яке втручання в політичне життя України з боку РФ або громадян РФ є неприпустимим;

РФ зобов'язана повернути всі історичні та культурні цінності й артефакти, викрадені та вивезені під час окупації окремих територій, та відшкодувати втрату знищених.

Також політика нового лідерства РФ, яке може виникнути після воєнної поразки та покаяння російського суспільства за злочини, мусить бути публічно продемонстрована шляхом повернення історичних та культурних цінностей України, які були вивезені Російською імперією, Радянським Союзом чи привласнені росіянами після розпаду Радянського Союзу.

Прийняття цього плану також засвідчуватиме, що міжнародна спільнота поставила крапку на толеруванні імперських претензій РФ на Україну як на свою сферу впливу, отже створила запобіжники проти наступної агресії.

2. Забезпечення сталого миру
2.1. Членство України в ЄС та НАТО: два органічно пов'язані рішення

Базовими передумовами сталого миру є набуття Україною членства в Європейському Союзі та НАТО.

Членство в ЄС задає внутрішню рамку, визначаючи зміст модернізаційних реформ, закріплюючи відданість верховенству права та демократичному устрою (тобто дає відповідь на питання "якою має бути Україна?"). Україна йтиме шляхом зміцнення демократичних інституцій, розвиватиме здобутки децентралізації, реформи державного і корпоративного управління, впроваджуватиме європейські стандарти в усіх галузях та надихатиметься цілями сталого розвитку, і водночас уникатиме сповзання до авторитаризму та монополізації влади - ризиків, типових для багатьох поствоєнних країн.

В свою чергу, членство в НАТО гарантує зовнішній каркас безпеки. Рух до членства в ЄС та НАТО - два процеси, що нерозривно пов'язані один з одним, хоч і не обов'язково завершаться одночасно.

Демократичні країни готові будуть надати найвищі гарантії безпеки Україні (через 5 Статтю Вашінгтонського Договору щодо створення НАТО), тільки якщо будуть впевнені, що рух України до високих демократичних стандартів, правової культури, соціальної ринкової економіки та подолання корупції буде щирим та послідовним. Обумовлений прозорими критеріями рух до членства в ЄС є запобіжником незмінності такого руху.

З початком великої війни у 2022 році зникла потреба вигадувати безпекові симулякри: пропонована РФ ідея "нової архітектури безпеки в Європі" остаточно збанкрутувала. По суті, за даною етикеткою приховувалось прагнення РФ до "нової Ялти", тобто поділу Європи на сфери впливу.

Ще раніше, у 2014 році, зазнала банкрутства ідея "позаблоковості" або "нейтральності" України: позаблоковий статус, що був закріплений у законодавстві України станом на березень 2014 року, жодним чином не вберіг країну від анексії Криму та початку проксі-війни в Донбасі. Відновлення дискусій про позаблоковість/нейтралітет України є контрпродуктивним, адже цей статус забезпечує не мир і територіальну цілісність України, а лише умови для безкарної збройної експансії РФ в Україну та анексії її територій.

Велика війна обнулила побоювання про те, що подальше розширення НАТО може погіршити стосунки з РФ, адже вони досягли абсолютного нуля і без розширення, внаслідок односторонніх дій РФ. Важливий крок у цьому напрямі був зроблений у 2022 році із запрошенням Швеції та Фінляндії приєднатись до Альянсу. Прецедент швидкого вступу без застосування розробленого для мирних часів інструменту тривалої підготовки - Плану дій з набуття членства - може застосовуватися і надалі, особливо в контексті тривалого, з 2009 року, досвіду виконання Україною щорічних програм співпраці, спрямованих на досягнення критеріїв членства.

Натомість рух до членства в ЄС буде розгортатися в рамках отриманого Україною у червні 2022 року статусу кандидата через відповідний переговорний процес та впровадження критеріїв, що виступатимуть дороговказом зміцнення демократичних інститутів, верховенства права, конкурентоздатності української економіки та життєстійкості українського суспільства.

На сьогодні ризики від невключення України до ЄС та НАТО (збереження "сірої зони", що створює постійну спокусу безкарної агресії з боку РФ ) значно перевищують ризики від розширення, про які активно говорилося у попередні роки (спровокувати РФ чи прийняти недостатньо підготовлені країни).

З початком великої війни по суті зник важливий чинник скепсису щодо членства України в ЄС та НАТО - чинник удаваної слабкості чи споживацтва України, яку дехто розумів як малоспроможну failing state. Україна зазнала найвищих випробувань у війні з РФ і гідно протистоїть суттєво переважаючому агресору - і у військовому вимірі, і в контексті суспільної стійкості та витривалості. З таким досвідом Україна гарантовано не буде споживачем, а стане суттєвим контрибутором європейської безпеки та стійкості.

Внаслідок успішного руху України до членства в ЄС та НАТО буде створено ефективний запобіжник потенційним спробам відновлення російського імперського простору, що потребують наявності "сірого" поясу, не охопленого дієвими гарантіями безпеки (які забезпечує НАТО), та водночас гармонізованими правилами функціонування держави, суспільства та ринку (що забезпечує ЄС).

2.2. Подолання стереотипів та російського впливу щодо України у західній політиці

Формування стереотипів щодо Росії на Заході відбувалося століттями. Сьогодні ці стереотипи включають ідеї щодо величі, непереможності та успішності РФ на противагу другорядності України, щодо права РФ на зони інтересів, щодо виключного права РФ на спадщину СРСР (включаючи моральну спадщину жертви й переможця нацизму), щодо прийняття російської версії історії країн і народів Східної Європи та Північної Євразії, щодо російської приналежності тих або інших територій України, щодо виключної величі та важливості російської культури тощо. Зазначені стереотипи були підсилені неймовірно ефективною та тривалою пропагандою та дезінформацією. Водночас недооцінювалися імперські амбіції та агресивні дії РФ, згортання демократії та стан справ у сфері прав людини в РФ. Економічна співпраця з авторитарним режимом та слабка реакція на незаконну анексію Криму у 2014 році надали РФ самовпевненості та фінансового ресурсу для проведення повномасштабної агресії проти України.

Вищезазначені стереотипи призвели не лише до переоцінки РФ, а й до недооцінки України. Саме тому Захід постійно був здивованим українською стійкістю та вибором українським суспільством європейського та євроатлантичного вектора наперекір всім прагненням РФ. Одностайність загальнонаціонального референдуму щодо незалежності України у 1991 році, Помаранчева революція 2004 року, Революція гідності 2013-2014 років та збройна боротьба 2014-2023 є прикладами, котрі переконливо спростовують антиукраїнські стереотипи.

Для подолання стереотипів необхідно реалізовувати наступні підходи:

Нічого про Україну без України, адже суверенна держава має виключне право на самовизначення та представлення власних інтересів на світовій арені;

Визнання втрат та жертв українського суспільства внаслідок агресії неспівмірними з будь-якими утисками, яких зазнало російське суспільство від авторитарного режиму;

Визнання провалу підходу, що торгівля з РФ запобігає її агресії, та зниження залежності європейської політики й економіки від РФ;

Визнання провалу демократизації РФ після розпаду СРСР;

Висування вимоги до РФ щодо виконання Декларації Генеральної Асамблеї ООН про надання незалежності колоніальним країнам та народам;

Визнання того факту, що державні органи Російської Федерації веапонізують (перетворюють на зброю) гуманітарну співпрацю з країнами світу, в тому числі спорт, музику, науковий обмін, культурний обмін, розвиток російських громад за кордоном; все це використовується для здійснення шкідливого впливу в медійному та культурному середовищі країн Заходу;

Забезпечення ефективної боротьби з російською дезінформацією в країнах Заходу, особливо перед виборами.

Досвід російської агресії доводить, що пропаганда на державному рівні агресивної війни та геноциду повинна викликати потужну реакцію світового співтовариства, аж до запровадження санкцій. Відсутність реакції на розпочату пропагандистську підготовку до війни врешті призводить до набагато гірших наслідків.

2.3. Деколонізація та подолання тоталітаризму в РФ

Стійкого та сталого миру в Європі не буде, якщо на континенті залишатиметься країна, яка у гірших традиціях темних віків історії не поважає права людини і не гарантує їх дотримання навіть своїм громадянам, яка залишилася імперією, що не гарантує свободу розвитку своїм корінним народам та національним меншинам, яка використовує політику історичної пам'яті, громадські організації, церкву, суди не для гарантування свободи та розвитку своїм громадянам, а для обґрунтування та підтримання тоталітарної влади, агресивної зовнішньої політики та експансивного мілітаризму. Агресія РФ проти України засвідчила необхідність деколонізації РФ та подолання тоталітарних практик реалізації влади в ній.

Тому для забезпечення стійкого і сталого миру в Європі РФ повинна насамперед привести свій конституційний лад, суспільний устрій та свою політику до сучасних норм, причому зробити це не лише юридично, а й фактично. Це є однією з необхідних умов початку обговорення нормалізації відносин з нею.

По-перше, необхідно привести конституцію РФ до міжнародно визнаних стандартів, визначених у рекомендаціях Ради Європи та Венеційської комісії як її спеціалізованого органу. Насамперед конституція має закріплювати:

визнання принципу правовладдя (верховенства права, а не закону) в основі своєї правової системи, дотримання його в інтерпретації Європейського суду з прав людини;

гарантування в конституції всіх міжнародно визнаних прав людини;

встановлення механізму реалізації права на самовизначення колонізованим корінним народам РФ в порядку, задекларованому основоположними документами ООН;

гарантування місцевого самоврядування, закріплення децентралізації на засадах принципу субсидіарності;

надання суб'єктам федерації права на широке регіональне самоврядування, включаючи володіння надрами, набуття вигод від їх експлуатації та отримання доходів від усіх видів економічної діяльності на території регіону;

реальний парламентаризм і закріплення політичного плюралізму, демократичних стандартів виборчого та референдумного законодавства;

встановлення дієвої системи стримувань і противаг як запобіжника проти відновлення авторитаризму;

гарантування незалежності правосуддя;

визнання вищості міжнародних зобов'язань країни над внутрішнім законодавством.

По-друге, необхідно привести реальний лад РФ у відповідність до її конституції, а для цього:

відновити закріплений в конституції федеративний характер держави, оновивши федеративний договір,

відновити закріплені в конституції права людини,

надати свободу політичним в'язням, забезпечити безпечне повернення політичних емігрантів, зняти перешкоди для участі в політичному процесі осіб, репресованих режимом Путіна;

забезпечити вільне створення й функціонування політичних партій та їхню участь у виборах;

гарантувати проведення виборів за участю міжнародних спостерігачів та з дотриманням відповідних принципів.

Досвід багатьох країн, які виходили з тоталітаризму, засвідчує також позитивний ефект відмови від одноособового політичного лідерства (монарха чи президента) та переходу до організації влади на основі політичного плюралізму і парламентаризму.

Поки РФ залишається імперією, тримає у своєму складі колонізовані народи, не визнаючи їхнього права на самовизначення, експлуатує в інтересах центру та олігархів території суб'єктів федерації, шанси РФ стати демократичною правовою європейською державою залишаються близькими до нуля. Тому необхідно інформаційно та політично забезпечити можливість реалізації колонізованими та корінними народами, а також мешканцями колонізованих територій визнаного базовими документами ООН права на самовизначення, якщо на то буде чітко виражена воля цих народів. При цьому не слід боятися можливого формування нових незалежних держав, важливо лише сприяти демократичному та мирному характеру цього процесу.

Крім приведення до цивілізованих стандартів конституції і законодавства, важливо створити умови для трансформації суспільної свідомості від підтримки імперіалістичної агресивної концепції "русского міра" до поваги гідності та свободи всіх людей, націй і народів. Одним з інструментів такої трансформації є люстрація - встановлена законом неможливість займати публічні посади та брати участь в публічному житті (включно з викладацькою діяльністю та виступами в засобах масової інформації) впродовж 25 років особам, причетним до формування та функціонування путінського тоталітарного режиму, який культивує ненависть до інших народів та антизахідну істерію, відродив російський імперіалізм та виправдовує його минулі злочини, вдався до неправового застосування збройних сил у Чечні, Грузії, Молдові, Україні, вчинив злочини геноциду в Україні. Коло причетних осіб має включати депутатів парламенту, що голосували за агресію проти України; суддів конституційного суду РФ, що визнавали законність анексії Криму; керівників, редакторів та журналістів політичних програм федеральних медіа; керівників Російської православної церкви, Духовних управлінь мусульман та інших релігійних діячів, що пропагували й схвалювали війну; генералів збройних сил та службовців ФСБ; членів уряду та посадовців адміністрації президента РФ тощо.

Необхідно визнати злочинними органи ЧК-НКВС-КДБ-ФСБ, щоб виключити у майбутньому будь-які спроби захопити владу їхніми співробітниками та контролювати державу. Також необхідно забезпечити цивільний контроль над сектором безпеки.

2.4. Подолання минулого. Деколонізація російської історії та інформаційної політики (подолання причин і наслідків імперського режиму)

"Нормалізація" РФ неможлива без проведення відповідних заходів у гуманітарній політиці. За аналогією з денацифікацією гітлерівської Німеччини після її поразки, ця політика у випадку РФ має звестися до її "дерашизації". Під цим розуміємо не заборону чи ущемлення російської ідентичності, мови та культури (подібно до того, як російська влада робила це по відношенню до українців та інших народів), а подолання ототожнення РФ з "великою Руссю" та "русским міром". Саме з цим ототожненням пов'язані ідея та державна політика "величі РФ", почуття історичної виключності Росії як окремої цивілізації, зверхність та територіальні претензії до нібито "неісторичних" народів-сусідів і спроби встановити своє монопольне право на їхню історію.

Заради досягнення цієї мети варто:

засудити злочини радянської влади та путінського режиму щодо народів СРСР та Європи, прирівнявши їх до злочинів проти людяності;

відновити роботу "Меморіалу" та інших історичних інституцій, котрі займалися збиранням та розслідуванням злочинів радянської влади;

розкрити архіви радянських та пострадянських часів для можливості роботи у них істориків;

заборонити вживання будь-яких знаків і символів, пов'язаних із масовими злочинами російської і радянської влади;

ліквідувати усі пам'ятники особам, котрі відповідальні за ці злочини (включно з мавзолеєм Леніна), а також забрати їхні прізвища з назв населених пунктів, площ і вулиць;

радикально переглянути шкільну програму з російської історії та російської літератури та підготувати нове покоління шкільних підручників, в яких будуть не виправдовуватися та героїзуватися, а засуджуватися численні прояви насильства у російському минулому;

особливий наголос має ставитися на деімперіалізації історії РФ - тобто на показі історичної суб'єктності інших народів, що входили у склад Російської імперії та Радянського Союзу;

з метою підвищення цієї суб'єктності запровадити кафедри з історії, мови та культури цих народів у містах, які є адміністративними центрами/столицями їхніх адміністративно-політичних утворень;

зробити викладання історії, мови та культури неросійських народів обов'язковим для всіх, хто проживає на їхніх землях, а знання місцевої мови - обов'язковим для зайняття адміністративних посад;

всіляко сприяти відродженню мови і культури тих корінних народів, котрі опинилися перед загрозою зникнення, відповідно до міжнародного законодавства;

деімперіалізація історії Росії означає також створення національної (неімперської) історії самої Росії;

започаткувати реформу роздержавлення медіа-активів РФ та громадського нагляду за їх роботою;

ліквідувати Федеральне агентство у справах Співдружності Незалежних Держав, співвітчизників, що проживають за кордоном, та по міжнародному гуманітарному співробітництву (Россотрудничество) як державний орган, що порушує Віденську конвенцію, слугуючи організацією дипломатичного прикриття для спеціальних служб та розвідувальних органів РФ;

ліквідувати Фонд "Русский мир" як організацію, яка у своїй діяльності користується екстремістськими гаслами (зокрема, "кордони Росії ніде не закінчуються"), чим створює небезпеку для сталого миру.

2.5. Роззброєння РФ

Сучасна Росія є наслідком багатьох століть кривавих колоніальних розширень, знищення народів, жорстокої експлуатації людей та обмеження прав громадян. Тривала історія утисків як сусідів, так і власних громадян не перервалася в сучасну добу, коли демократія, права людини та засади мирного співіснування стали основою сучасного світового порядку. Без докорінних змін у культурній, політичній та управлінській традиціях Росія навіть після поразки ризикує перетворитися на державу, яка прагнутиме реваншу і становитиме загрозу наступним поколінням.

Саме тому РФ повинна бути демілітаризована, роззброєна і позбавлена змоги розпочати нову війну в Європі. Плани міністерства оборони РФ з нарощування збройних сил протягом 2023-2026 років до 1,5 млн осіб, утворення двох нових військових округів (Московського і Ленінградського), плани створення нових механізованих та артилерійських дивізій, перетворення повітряно-десантних бригад та бригад морської піхоти на дивізії, розміщення на кордоні з майбутнім членом НАТО Фінляндією армійського корпусу вказують на те, що через певний час РФ буде готова здійснити агресію більшими і краще підготовленими силами з використанням тактичної ядерної зброї. Відновлюючи наступальну дивізійну структуру часів СРСР, РФ трансформує свої збройні сили під вирішення стратегічних наступальних завдань.

Можливі кілька напрямків російського наступу в Європі. Високоймовірною є агресія проти країн Балтії та Польщі. Молдова та Румунія на півдні, Словаччина у центрі та Фінляндія на півночі східного флангу НАТО можуть стати цілями наступної російської агресії. Якщо зараз, коли РФ ослаблена програною війною з Україною, світ не скористається моментом для її повного роззброєння, він зіштовхнеться з новою російською війною. Вона буде супроводжуватись застосуванням тактичної ядерної зброї, тому що тільки зі звичайною зброєю РФ ніколи не буде достатньо сильною.

Першим бар'єром агресії зі сходу завжди буде Україна. Саме тому Україна має бути в НАТО. Ми не розглядаємо наше майбутнє членство лише в контексті гарантії безпеки для України. На основі Статті 5 Північноатлантичного договору ми хочемо бути разом з нашими сусідами по НАТО східним щитом Альянсу проти російської агресії. Україна має бути оснащена найкращими озброєннями та військовою технікою. Членство в НАТО - це наш внесок у спільну європейську безпеку. Україна має стати наріжним каменем стратегії колективної оборони НАТО.

Демілітаризація та денуклеаризація РФ є необхідними з позиції покарання світовою спільнотою ядерної держави-агресора, що здійснила напад на без'ядерну державу, погрожує застосуванням ядерної зброї, здійснила захоплення об'єктів атомної енергетики з ризиком виникнення масштабної ядерної аварії, стимулювала дискредитацію глобального режиму нерозповсюдження ядерної зброї й прискорення розробок такої зброї та її носіїв в порогових країнах.

РФ як країні, яка вдалась до агресії зі здійсненням воєнних злочинів, злочинів проти людяності, геноцидної практики, має бути заборонена військова присутність за межами національної території безвідносно до того, чи є вона офіційною присутністю формувань збройних сил РФ, чи у вигляді приватних військових компаній. Підлягають ліквідації усі військові бази та пункти базування за межами міжнародно визнаної території РФ. Щоб запобігти новій війні в Європі, для РФ мають бути встановлені обмеження в рамках нового формату переговорів по контролю звичайних збройних сил та озброєнь в Європі.

Демілітаризація агресора має включати:

ліквідацію військово-морської присутності РФ в Азово-Чорноморському басейні;

створення демілітаризованої зони Північ-Південь на території РФ від Балтики до Азовського та Чорного морів, включаючи Калінінградську область;

ліквідацію приватних військових компаній із забороною їх створення в подальшому.

Також демілітаризації підлягає Білорусь як держава-союзник агресора, що надала свою територію для нападу на Україну.

Денуклеаризація Росії диктується безпрецедентністю нападу ядерної держави на без'ядерну учасницю ДНЯЗ, яка добровільно відмовилась від ядерної зброї. Вважаємо, що США як провідна ядерна держава та інші члени "ядерного клубу" - Велика Британія, Франція та КНР як країни, відповідальні за долю світу, мають ініціювати запуск процесу схилення до денуклеаризації країни-агресора. Має бути поставлена умова - без денуклеаризації РФ неможливе зняття санкцій, а будь-яке ухилення від денуклеаризації супроводжуватиметься їх посиленням аж до повної економічної ізоляції РФ як джерела загрози миру в Європі.

2.6. Зміна світового енергетичного балансу та ресурсного підходу до економіки як фактор сталого миру

РФ використовувала енергетику як зброю; отже, ці можливості треба обмежити.

Досягнення цілей Паризької угоди зі скорочення викидів, реалізація ЄС свого Зеленого Курсу вже поставили під питання використання викопних видів палива у майбутньому, у тому числі російської нафти та газу. Війна РФ проти України має пришвидшити цей процес - частка російських енергоресурсів на європейському ринку вже зводиться до нуля і буде заміщатися відновлюваними джерелами енергії. Постачання на світовий ринок має відбуватися під контролем міжнародної спільноти.

Будучи одним із ключових гравців на світовому енергетичному ринку, РФ постійно демонструє неспроможність розумно розпорядитися отриманими доходами від продажу природних ресурсів і, замість розвитку добробуту регіонів країни, витрачає їх через корупцію, на знищення опозиції та організацію війн з іншими країнами. Мовчазне невтручання країн-покупців (особливо членів ЄС) у те, на які цілі витрачаються кошти від продажу газу та нафти, стало однією з причин війн, розпочатих РФ у Грузії та Україні, оскільки дало владі РФ неконтрольовані надприбутки. Оскільки глобальна торгівля нафтою і газом ще зберігатиметься протягом десятиліть, принципи такої торгівлі мають бути змінені.

Краща координація країн-покупців нафти й газу дозволяє обмежувати маніпуляції й шантаж в енергетичному секторі. Застосування "price caps" (стелі ціни на товар), координація щодо обмежень на морську торгівлю російською нафтою показали, що світ може виграти від формування єдиної позиції на ринку.

Європейський Союз уже розпочав процес для спільних закупівель газу серед країн- членів. Цілком може бути виграшною ситуація, коли на противагу ОПЕК буде сформовано об'єднання найбільших покупців енергетичних ресурсів, що матиме вплив на глобальну політику в сфері енергетики.

В рамках накладання санкцій за порушення міжнародного права та формування спільних дій з відновлення договороспроможності Росії має бути створено механізм продажу природних ресурсів лише через спеціальний рахунок спеціалізованої міжнародної Агенції, яка забезпечить контроль над тим, щоб кошти вкладалися лише у розвиток інфраструктури і добробуту регіонів країни й підтримку прав людини. Також завданням такої Агенції має бути переорієнтація частини прибутку для фінансування відбудови України. Отримавши важкі руйнування понад 50 відсотків енергетичної системи, Україна буде справедливо вимагати її відбудови на принципах досягнення кліматичної нейтральності за рахунок таких коштів.

Врахування уроків російської агресії для майбутнього енергетичного сектору означає:

повне виключення РФ з безпосередньої торгівлі енергетичними носіями на міжнародному рівні;

запровадження спеціального механізму продажу енергоносіїв через спеціалізовану міжнародну агенцію, яка матиме контроль над тим, щоб кошти спрямовувалися в проекти розвитку регіонів, а не фінансування озброєння;

подальше об'єднання країн-покупців енергетичних ресурсів для посилення впливу на глобальних енергетичних ринках;

включення у контракти західних компаній, що ведуть енергетичні проекти у країнах, що розвиваються, пункту заборони урядам витрачати прибутки від продажу на будь-які воєнні цілі чи порушення прав людини, спрямовуючи їх на завдання освіти, розвитку інфраструктури та розвиток вуглецево-нейтральних технологій (має бути опрацьована міжнародна система нагляду за такими витратами);

зростання інвестицій у розвиток власної генерації, з відновлюваних джерел чи з використанням нових технологій (малі ядерні реактори);

краща енергетична освіта населення для кращого розуміння "вартості" енергії та необхідності відповідального споживання.

***

Ми, автори цього маніфесту, представники українського громадянського суспільства, віримо, що втілення ідей цього документа унеможливить наступну агресію та забезпечить сталий мир в інтересах всіх народів, на практиці - не тільки в Західній, але й у Центрально-Східній Європі - реалізувавши гасло "ніколи знову".

Авторський колектив:

Ольга Айвазовська, голова правління Громадянської мережі ОПОРА

Андрій Андрушків, молодший сержант ЗСУ, магістр теології

Костянтин Батозський, політолог

Микола Виговський, громадський діяч

Євген Глібовицький, директор, аналітичний центр pro.mova

Ганна Гопко, голова правління Мережі захисту національних інтересів "АНТС", Міжнародний центр української перемоги (ICUV)

Михайло Гончар, президент Центру "Стратегія ХХІ", головний редактор часопису "Чорноморська безпека"

Володимир Горбач, виконавчий директор Інституту трансформації Північної Євразії

Ярослав Грицак, професор Українського католицького Університету

Оксана Дащаківська, керівниця офісу Міжнародного фонду "Відродження" у Львові

Орест Друль, редактор, "Збруч"

Олексій Ковжун

Ігор Коліушко, голова правління Центру політико-правових реформ

Олександра Матвійчук, голова Центру громадянських свобод

Павло Клімкін, міністр закордонних справ України в 2014-2019 рр.

Масі Найєм, військовослужбовець ЗСУ, адвокат

Наталія Гуменюк, журналіст

Богдан Панкевич, співзасновник, член Політради Української Галицької партії

Святослав Павлюк, виконавчий директор Асоціації "Енергоефективні міста України"

Валерій Пекар, викладач Києво-Могилянської та Львівської бізнес-шкіл

Роман Романов, директор програми "Права людини і правосуддя", Міжнародний фонд "Відродження"

Тарас Стецьків, народний депутат України п'яти скликань

Олександр Сушко, виконавчий директор Міжнародного фонду "Відродження"

Дмитро Шульга, директор програми "Європа і світ" Міжнародного фонду "Відродження"

Приєдналися до підписання на запрошення авторського колективу:

Алім Алієв, заступник генерального директора Українського інституту, член правління українського ПЕН

Андрій Дещиця, виконувач обов'язків міністра закордонних справ України в 2014 р.

Марія Берлінська, громадська активістка, ветеранка російсько-української війни

Євген Бистрицький, Український філософський фонд

Михайло Винницький, викладач Києво-Могилянської Академії

Тарас Возняк, головний редактор Незалежного культурологічного журналу Ї Олена Галушка, співзасновниця Міжнародного центру української перемоги Альона

Гетьманчук, директорка Центру "Нова Європа"

Ігор Гирич, завідувач відділу джерел з історії України ХІХ - поч. ХХ ст. Інституту української археографії та джерелознавства ім. М.Грушевського НАН України

Юрій Головач, академік НАН України, головний науковий співробітник, Інститут фізики конденсованих систем НАН України

Кирило Говорун, професор Університетського коледжу Стокгольма

Олександра Дворецька, правозахисниця

Лариса Денисенко, письменниця, правозахисниця

Євген Дикий, ветеран російсько-української війни, публіцист, біолог, директор Національного антарктичного наукового центру МОН України

Андрій Длігач, голова Ради Коаліції бізнес-спільнот за модернізацію України, професор Київського національного університету імені Тараса Шевченка

Володимир Дубровський, старший економіст CASE Україна

Володимир Єрмоленко, філософ, президент Українського ПЕН, головний редактор UkraineWorld.org

о. Андрій Зелінський, військовий капелан УГКЦ, викладач УКУ, співзасновник УАЛ, голова Наглядової ради "Українського ветеранського фонду"

Ігор Ісіченко, архиєпископ-емерит, професор Харківського національного університету імені В.Н.Каразіна

Саід Ісмагілов, голова Українського центру ісламознавчих досліджень, військовий парамедик

Вахтанґ Кебуладзе, філософ, письменник, професор Київського національного університету імені Тараса Шевченка

Вахтанг Кіпіані, журналіст

Маріанна Кіяновська, письменниця

Олександра Кольцова, авторка, співачка, медіаменеджерка

Георгій Коваленко, ректор Відкритого православного університету Святої Софії- Премудрості

Андрій Курков, письменник, член Українського ПЕН-центру

Святослав Літинський, к.ф-м.н., доцент кафедри програмування, ГО "Незалежні".

Андрій Любка, письменник

Мирослав Маринович, проректор Українського католицького університету

Геннадій Максак, виконавчий директор Ради зовнішньої політики "Українська призма"

Аліна Михайлова, депутатка Київради, військовослужбовиця ЗСУ

Геннадій Мохненко, пастор, керівник "Капеланського батальйону Маріуполь", президент благодійного фонду Пілігрим

Олеся Островська-Люта, культурологиня, директорка Національного культурно- мистецького і музейного комплексу "Мистецький Арсенал"

Сергій Плохій, професор, департамент історії, Гарвардський університет Юрко Прохасько, автор, перекладач, психоаналітик

Всеволод Речицький, доцент Українського католицького університету, Голова Ради Харківської правозахисної групи

Олег Рибачук, голова Центру спільних дій

Ольга Руднєва, СEO благодійної організації "Благодійний фонд "СУПЕРЛЮДИ""

Микола Рябчук, почесний президент Українського ПЕН-центру

Алла Самойленко, кастинг-директорка, членкиня правління Української кіноакадемії

Aхтем Сеітаблаєв, режисер, актор, директор ДП "Кримський Дім", молодший сержант Сил ТрО ЗСУ

Ірина Соловей, філософиня, Garage Gang NGO

Влад Троїцький, режисер, засновник гуртів Дахабраха, Dakh Daughters, проєкту NOVAOPERA

Леонід Фінберг, директор Центру юдаїки Національного університету "Києво-Могилянська академія"

Сергій Філімонов, командир спецпідрозділу Гонор ЗСУ

Оксана Форостина, редакторка опіній, "Україна Модерна"; стипендіатка програми Europe's Futures Інституту наук про людину (Відень)

Борис Херсонский, ректор КIСПП, Academic Honoris Causa (Belgium), поет та перекладач

Марина Хромих, громадська діячка, виконавча директорка Фундації DEJURE

Ігор Юхновський, академік НАН України

Олександр Ябчанка, лейтенант ЗСУ, лікар, викладач Українського католицького університету

Олег Яськів, науковець, культуролог, проректор з наукової роботи Українського католицького університету, офіцер ЗСУ

# data[].attributes.attachment_link.title
Маніфест сталого миру

# data[].attributes.attachment_link.description
Світ після нашої перемоги Україна прагне реалізувати себе як європейська демократична країна, побудована на засадах верховенства права. Безумовною передумовою цього є завершення війни. Звільнення всієї території України і завершення воєнних дій не означає завершення війни.

# data[].attributes.attachment_link.title
Діалоги PRO | Цілісність | Робочий зошит зустрічі | U.Hub Ukraine.pdf

# data[].attributes.headline
Листування з PI

# data[].attributes.subject
Листування з PI

# data[].attributes.attachment_caption
Public Statement War and Dialogue Ukraine ENG

# data[].attributes.headline
Маніфест фасилітаторів діалогів

# data[].attributes.subject
Маніфест фасилітаторів діалогів

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
We have entered an age of disruption. Financial collapse, climate change, resource depletion, and a growing gap between rich and poor are but a few of the signs. Otto Scharmer and Katrin Kaufer ask, why do we collectively create results nobody wants? Meeting the challenges of this century requires updating our economic logic and operating system from an obsolete "ego-system" focused entirely on the well-being of oneself to an eco-system awareness that emphasizes the well-being of the whole. Filled with real-world examples, this thought-provoking guide presents proven practices for building a new economy that is more resilient, intentional, inclusive, and aware.

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this great listen on Audible.com. We have entered an age of disruption. Financial collapse, climate change, resource depletion, and a growing gap between rich and poor are but a few of the signs. Otto Scharmer and Katrin Kaufer ask, why do we collectively create results nobody wants? Mee...

# data[].attributes.attachment_caption
The Essentials of Theory U: Core Principles and Applications

# data[].attributes.headline
Ключові принципи Theory U

# data[].attributes.subject
Ключові принципи Theory U

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
This book offers a concise, accessible guide to the key concepts and applications in Otto Scharmer's classic Theory U. Scharmer argues that our capacity to pay attention coshapes the world. What prevents us from attending to situations more effectively is that we aren't fully aware of that interior condition from which our attention and actions originate.

Scharmer calls this lack of awareness our blind spot. He illuminates the blind spot in leadership today and offers hands-on methods to help change makers overcome it through the process, principles, and practices of Theory U. And he outlines a framework for updating the "operating systems" of our educational institutions, our economies, and our democracies. This book enables leaders and organizations in all industries and sectors to shift awareness, connect with the highest future possibilities, and strengthen the capacity to co-shape the future.

# data[].attributes.attachment_link.title
The Essentials of Theory U: Core Principles and Applications

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this great listen on Audible.com. This book offers a concise, accessible guide to the key concepts and applications in Otto Scharmer's classic Theory U. Scharmer argues that our capacity to pay attention coshapes the world. What prevents us from attending to situations more effectively i...

# data[].attributes.headline
Джерела та основи теорії Ю

# data[].attributes.subject
Джерела та основи теорії Ю

# data[].attributes.attachment_caption
Методи та інструменти U-School представляють собою унікальне поєднання сучасного системного мислення, дійового навчання, соціальних мистецтв, практик підвищення усвідомленості та інструментів для багатосекторної трансформації систем.

# data[].attributes.headline
Огляд інструментів

# data[].attributes.subject
Огляд інструментів

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
u-school for Transformation by Presencing Institute

# data[].attributes.attachment_link.description
The u-school for Transformation methods and tools feature a unique blend among state-of-the-art systems thinking, action learning, social arts, awareness practices, and tools for multi-sector systems transformation.

# data[].attributes.body
Методика діалогів, на основі теорії Ю

# data[].attributes.headline
Навчальні можливості

# data[].attributes.subject
Навчальні можливості

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
u-school for Transformation by Presencing Institute

# data[].attributes.attachment_link.description
u-school is a platform for capacity building, innovation labs, action research and deep dialogues using Theory U for awareness-based systems change. Our work is focused on activating and supporting a network of places and hubs for taking action for the healing and regeneration of society and self.

# data[].attributes.attachment_caption
Putin and the Power of Collective Action from Shared Awareness: A 10-Point Meditation

# data[].attributes.headline
Стаття з якої все почалося

# data[].attributes.subject
Стаття з якої все почалося

# data[].attributes.body
Перший україномовний переклад статей Presencing Institute

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
In this blog, I invite you to join me in a meditative journey on the current moment. We start with Putin's war in Ukraine, unpack some of the deeper systemic forces at play, look at the emerging landscape of conflicting social fields, and conclude with what may well be the emerging superpower of 21st-century politics: our capacity to activate collective action from a shared awareness of the whole.

"The world will never be the same." These are, according to New York Times columnist Tom Friedman, the seven most dangerous words in journalism. It's not only Friedman who has used them to make sense of our current moment. Many of us are doing the same. Watching Putin's invasion of Ukraine happen in real-time since February 24 makes most of us feel stuck and paralyzed by the horrific acts that are unfolding in front of us.

It feels as if we are crossing a threshold into a new period. This new period has been likened to the cold war era that ended in 1989. Some suggest that Vladimir Putin is trying to turn back the clock by at least 30 years in his effort to make Russia "great again." I believe, though, that we are in a quite different situation today. The cold war was a conflict between two opposing social and economic systems on the basis of a shared military logic that experts refer to as mutually assured destruction - or MAD, a rather fitting acronym. The MAD "operating system" worked because it relied on a shared logic. It was grounded in a shared set of assumptions, and a shared sense of reality on both sides of the geopolitical divide.

Today, though, this shared logic and sense of reality has been fractured. We see it domestically in many countries, including, painfully, in the United States. Here we are seeing an erosion of the very basis of the democratic process as witnessed in the last elections. Since that election, we have one party who still is denying the legitimacy of the 2020 election results, while actively engaging in voter suppression (27 states have introduced more than 250 bills with restrictive voting provisions since Trump lost in 2020). Add to that the Facebook/Meta algorithm machine that supports the mass fabrication of outrage, anger, misinformation, and fear, and you see why this polarization and fragmentation amounts to an attack on the very foundations of democracy. The capacity of societies to hold spaces for making sense of complex social issues and analyze them from different perspectives is in most countries under attack and dissipating.

After Russia's occupation of Crimea in 2014, Angela Merkel, the then Chancellor of Germany, talked to President Putin and reported to President Obama that, in her view, Mr. Putin had lost touch with reality. He was, she said, living in "another world." This mindset of fragmentation, isolation, and separation is nowhere more strikingly visualized than in the recent pictures of Putin alone at one end of a massive table and his team (or occasionally a head of state), at the other end.

Vladimir Putin meeting his top advisors - photo credit: https://preview.telegraph.co.uk

This isolation (from your team, from people who think differently, and eventually from reality), is obviously at odds with the increasingly volatile complexity of our real-world challenges today. Even though Putin, Commander-In-Chief of one of the most powerful armies in world history, may continue to win all the military battles for a while, it feels as if this separation from reality - that is, the reality of his own blind spots - have already sown the seeds of his demise. His blind spots seem to be the strength of civil society and the power of collective action from shared awareness.

The strength of civil society shows up in the courage and resolve of the Ukrainian people - not just the military personnel, but everyone. The whole population has dropped everything else in order to collaborate on their collective defense and survival in a way that touches and inspires just about everybody. Putin and the Russian army were evidently taken by surprise by this collective resolve. Their second surprise was the reaction in Russia. Civil society has shown up there too in the form of anti-war demonstrations in more than 1,000 cities across Russia; 7,000 Russian scientists signed an open letter against the war within a few days after the invasion started. These visible signals of dissent are not massive in size, yet. But they are an important beginning that could grow quickly into something much wider and deeper across Russia, even as Russian propaganda and suppression clamp down on any protest ever more harshly.

On the evening of February 24, the day the Russian army invaded Ukraine, the European Council, which comprises all 27 heads of state of EU countries, met in Brussels. When the meeting concluded, they announced a set of historic decisions and sanctions: sanctions targeting Russia's financial, energy, and transportation sectors; a travel ban and asset freeze for key individuals and oligarchs; and direct military support for a non-EU country. On matters of foreign policy, the European Council must agree unanimously before taking action, and thus is notorious for often NOT acting. What had happened that created such historic and unanimous decisions? Why, on that evening and throughout the following week, were the EU members in such strong agreement?

We don't yet know the full story, but there seem to be two significant enabling factors: (a) seeing the brutality of the Russian invasion and (b) a direct conversation between the EU leaders and President Zelensky from his bunker in Kyiv, in which he told his colleagues that it could well be the last time they see him alive. These events facilitated an awakening on the part of EU leaders: they realized that they are very much a part of the problem, that they were funding Putin's war by buying Russian gas and oil, and that they needed to act very differently going forward.

This phenomenon, when a group of leaders begins to act from a shared seeing and a shared awareness of the whole situation - rather than from a multitude of abstract and narrowly defined national agendas - is what I refer to as Collective Action from Shared Awareness (CASA).

Why were Putin and his highly sophisticated intelligence team apparently unable to accurately assess and anticipate both the civil society response and the swift unity of the Western countries?

Nobody knows the answer to that question. But I have a hunch: because Putin's intelligence system, which may be brilliant in analyzing existing formations and forces, has a blind spot when it comes to actions that arise from the heart and from a shared awareness of the whole. But that is precisely the kind of collective action that the brave Ukrainian people embody in such an inspiring way, and that is beginning to ripple out to the streets, villages, and cities in Russia and elsewhere, including rather unlikely places, such as the European Council in Brussels.

Putin may have blind spots around the power of civil society, and the power of collective action that arises from shared awareness: but what about the blind spots of the West? Let me be more specific: IF it was that clear that Putin planned to invade Ukraine (as US intelligence had predicted for many months), and IF it was equally clear that NATO could never directly step in (without risking an all-out nuclear war), then WHY was it so impossible for the West to simply agree to Putin's often repeated primary request: a guarantee that Ukraine would not be allowed to join NATO (just like Finland, Sweden, Austria, and Ireland, all of whom are members of the EU but not of NATO)?

What were Western - particularly US - leaders thinking? What was the rationality of the Western two-point strategy against Russia: (1) decades of ignoring and discounting Russian objections to the various waves of the eastward expansion of NATO, and (2) betting that Putin would change his behavior when threatened with economic sanctions?

That bet has always been a very long shot. The Soviet Union operated under these conditions for most of its existence. And today it simply strengthens the China-Russia alliance and economic integration. How is that a rational strategy if - as US President Biden sees it - China is viewed as the US's primary strategic rival?

Ever since the first wave of NATO's eastward expansion to the borders of the former Soviet Union, and then later inside these borders, a small number of considered voices in the US foreign policy establishment have warned that the expansion could lead to catastrophic consequences. In particular, George Kennan, the key architect of the Western cold war containment strategy against the Soviet Union, warned in a 1998 New York Times interview after the first round of NATO expansion, that he saw such a move as "the beginning of a new cold war." He said, "I think the Russians will gradually react quite adversely and it will affect their policies. I think it is a tragic mistake. There was no reason for this whatsoever. No one was threatening anybody else." Robert M. Gates, who served as Secretary of Defense in the administrations of George W. Bush and Barack Obama, reflected in his 2015 memoir that Bush's initiative to bring Georgia and Ukraine into NATO was "truly overreaching." In his view, it was "recklessly ignoring what the Russians considered their own vital national interests."

Why was the Biden administration so deaf to the repeated Russian complaints? What would Americans say if, for instance, Mexico, were to join a hostile military alliance? What would happen if Mexico were joined by Texas (a state that formerly belonged to Mexico)? How would the White House feel if missiles in Houston were pointed at the US capital? Well, we can only guess. But we don't have to guess in the case of Cuba. The 1962 Cuban Missile Crisis instantly brought the world teetering toward World War III. What ended the crisis? The Russians pulled their medium-range missiles out of Cuba. That's what everyone remembers. What no one remembers is the second part of the agreement with the Russians: the US pulled its own medium-range missiles out of Turkey. That part of the deal was kept secret so President Kennedy would not come across as weak to the US public.

This brings us right back to Biden. Why is US foreign policy perpetually unable to respect the security concerns of another major nuclear power that has been invaded by Western forces more than once (Hitler, Napoleon) and that in the 1990s went through another traumatic experience: the collapse of both its empire and its economy (guided by the advice of Western experts)?

What made the simple acknowledgment of these concerns so difficult? Was it ignorance? Arrogance? Or simply an inability to build real relationships with a perhaps traumatized president of a country that lost 24 million people during World War II? Whatever the reason, the fact is that THAT strategy - whatever it may have been - crashed and burned.

Pointing out these shortcomings in America today is just as popular as it was in 2003 to criticize the US invasion of Iraq (which, like the invasion of Ukraine, was conducted on false and fabricated pretenses). No one wants to hear it. Because it's part of the collective Western blind spot: our own role in the making of the tragedy that is unfolding in Ukraine.

It is worth noting that George W. Bush, after launching the war on terror in 2001, at the end of his second term decided to make another major move: inviting Ukraine (and Georgia) into NATO. That decision seeded another chain of potentially catastrophic events that, 14 years later, in 2022, is exploding in our face.

Both of these Bush blunders resulted from the same intellectual structure: binary thinking that is based on dividing the world into good and evil. It's that paradigm of thought that prevented policymakers from conceiving of a 9/11 response other than a war on terror or a role for Ukraine other than that of a state facing a hostile (and increasingly isolated) Russia. Why not see Ukraine as a flourishing bridge that links the EU with Russia, with both EU membership and deep ties to Russia, but without membership in any military alliance (like Finland, Sweden, Austria, and Ireland)?

If we step back a bit to look at the deeper cognitive structure that is giving rise to this war, what do we see?

We see a system that leads us to collectively create results that nobody wants. I do not believe that anyone in the world wanted to see what we now see in Ukraine. Definitely not the Ukrainians. And certainly not the Russian kids/soldiers who have been "duped" into war, as several of them have described it. Perhaps not even Vladimir Putin. He probably thought it would be as easy as his Crimean invasion in 2014. So why are we collectively creating results that nobody wants - that is, a dirty war, even more environmental destruction, and a brutalization and traumatization of our souls?

Figure 1: Creation and Destruction: Two Social Grammars and Two Social Fields

Figure 1 distinguishes between two interior conditions that we as human beings can choose to operate from. One is based on opening the mind, heart, and will - a.k.a. curiosity, compassion, and courage - and the other one is based on closing the mind, heart, and will - ignorance, hate, and fear.

The upper half of figure 1 briefly summarizes the collective cognitive dynamics that have led us to Putin's war in Ukraine. The freezing and closing of the mind, heart, and will have resulted in six debilitating social and cognitive practices:

· Deceiving: not telling the truth (disinformation and lies).

· De-sensing: not feeling others (stuck inside one's own echo chamber).

· Absencing: disconnecting from purpose (depression, a disconnect from one's highest future).

· Blaming others: an inability to recognize one's own role through the eyes of others.

· Violence: direct, structural, and attentional violence.

· Destruction: of planet, of people, of Self

These six micro cognitive practices represent an operating system that manifests with many faces, one of which could be called Putinism. What are some of the other faces that we see, where the same cognitive operating system is at work? Trumpism of course is a major one, as I have discussed on earlier occasions. In spite of some obvious differences, Trumpism and Putinism share the same six cognitive core components that define their respective ways of operating. A particularly heart-wrenching example of the impact of Putinism on his own troops came in a text message sent by a young Russian soldier to his mother, right before he died:

" Mama, I'm in Ukraine. There is a real war raging here. I'm afraid. We are bombing all of the cities together, even targeting civilians. We were told that they would welcome us, and they are falling under our armored vehicles, throwing themselves under the wheels, and not allowing us to pass. They call us fascists. Mama, this is so hard."

This reported text message tells us about deceit ("we were told..."), de-sensing ("they are falling under our armored vehicles..."), and destruction ("we are bombing all of the cities...even targeting civilians"). His final words "Mama, this is so hard" put language to the awakening of an awareness that this path he found himself on - the path of destruction - was profoundly wrong.

The social grammar of destruction is shaping collective behavior on many societal levels today. Consider the climate-denial industry. In the early 2000s, the oil and gas industry in the United States noticed that the majority of the public, including the majority of Republican voters, supported the introduction of a carbon tax to better address global warming and climate destabilization. They launched a campaign that was well organized and well-funded (with more than $500 million), and effectively put the climate-denial industry on the map. One key strategy was to discredit climate science and climate scientists by sowing and amplifying voices of doubt. It worked. The campaign succeeded in turning public opinion in the US around. The intervention focused on the early part of the absencing cycle (deceiving by sowing disinformation and doubt), while the impact disproportionately hits the most vulnerable, both now and in the future (through the destruction caused by climate destabilization).

Another example is Big Tech. The problem with most social media giants is not that they don't shut down sites that amplify disinformation. The problem is the entire business model that made Facebook a trillion-dollar company. It is a business model based on maximizing user engagement by activating and amplifying disinformation, anger, hate, and fear. Facebook, like Trumpism and Putinism, activates the same cognitive and social behaviors as I have discussed in other places: deceit (disinformation gets more shares than real information), de-sensing (echo chambers, anger, hate), absencing (amplification of depression), blaming (trolling), destruction (violence against refugees proportional to Facebook use), all of which eventually leads us toward self-destruction.

Last example: 9/11. Like all acts of terrorism, the attacks of 9/11 embody 100% of the grammar of destruction (the recruitment and training of suicide bombers also follow these patterns). When that attack happened, America had a choice: it could choose to respond by opening or by closing the mind, heart, and will. We all know what happened. It was the freeze reaction of the mind, heart, and will that took precedence and resulted in launching the "war on terror." Fast forward 20 years. What resulted from that choice? Five major outcomes:

· It cost $8 trillion and 900,000 lives, and it left the Taliban and Al Qaeda much stronger than they were 20 years ago.

· It led the US to torture innocent people, thereby violating the very values that the war claimed to defend.

· It resulted in a comprehensive domestic surveillance system that was unthinkable before.

· It sowed a general mistrust in institutions that eventually gave rise to domestic terrorism in the US, including the attack on the US Capitol on January 6, 2021.

· Finally, and perhaps most importantly, it prompted us to lose sight of the real global challenge of our time: the planetary and social emergencies that need new forms of global collaboration for decisive collective action now.

Clearly, the phenomenon that is Putinism is not entirely new. It's manifesting on the geopolitical stage something that we have seen before in smaller contexts. We see it in Trumpism. We see it in our own collective behavior towards climate change. We see it in the appalling treatment of Africans at the Ukrainian-Polish border. We see it in the unequal attention by Western media to the war in Ukraine compared to those in Sudan, Syria, or Myanmar. We see it whenever we lose our way and collectively enact results that inflict violence on others, be that direct, structural, or attentional violence. None of that is new. What is new is the growth of this phenomenon over the past decade or two, which is at least in part related to the amplification of toxic social fields through social media and Big Tech.

So, what do we see when we look at reality through the lens of the two social fields, or the two social grammars, that I described above? We see that one of these fields has grown exponentially while the other one seems to have been crowded out. This is of course why so many of us are living with increasing anxiety, depression, and despair. That's the story of what I call "absencing." In the second part of this essay, I will tell a completely different story, one that looks at the current events through a different lens: the lens of "presencing" - that is, the future that is beginning to emerge through awareness-based collective actions now.

Part II: The Social Grammar of Creation - read it here
Thanks to my colleagues Kelvy Bird for the visual at the opening of this reflection and to Becky Buell, Eva Pomeroy, Maria Daniel Bras, Priya Mahtani, and Rachel Hentsch for their helpful comments and edits on the draft. For other blog posts check out:

# data[].attributes.attachment_link.title
Putin and the Power of Collective Action from Shared Awareness: A 10-Point Meditation

# data[].attributes.attachment_link.description
In this blog, I invite you to join me in a meditative journey on the current moment. We start with Putin's war in Ukraine, unpack some of the deeper systemic forces at play, look at the emerging landscape of conflicting social fields, and conclude with what may well be the emerging superpower of 21st-century politics: our capacity to activate collective action from a shared awareness of the whole.

# data[].attributes.headline
Цикли радикальної присутності в часи колапсу 

# data[].attributes.subject
Цикли радикальної присутності в часи колапсу 

# data[].attributes.body
Переклад #2

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
I am sitting in a train on the Räthische Railway riding back from Pontresina, high in the beautiful Swiss Alps. Surrounded by the presence of melting glaciers I reflect on two gatherings that happened here earlier in the week: the World Ethic Forum (WEF) with about 250 participants, and the annual meeting of the World Future Council (WFC), a gathering of 50 global change-makers from civil society, government, academia, and business. Both gatherings were convened with the intention to reimagine our path to a future that is regenerative, peaceful, and just.

As I reflect on these and other similar gatherings in recent months, I am noticing three themes. These same themes are also echoed in the upcoming UN Human Development Report 2021-2022 (to be published later this week) and in the forthcoming Club of Rome study 50 years after its groundbreaking book Limits to Growth. The new study is called Earth for All: A Survival Guide for Humanity (to be published later this month). It is a collaborative effort guided by the Transformational Economics Commission, a group of pioneering economic thinkers, scientists, and activists convened by the Club of Rome.

Civilizational Collapse?

The first theme is that we are living in a time of accelerated breakdown and collapse. We see the symptoms of this in the degradation of our ecosystem, often described as "the worst in 1,000 years" in the case of floods and drought. We see it in climate destabilization, in falling water tables, in the loss of topsoil, and in the alarming loss of biodiversity. We see the symptoms of social system breakdown in heightened levels of polarization, inequality, racism, violence, and war, as well as in the beginnings of climate-related mass migration.

The second theme is the sinking feeling that arises when taking all of this in. It's a feeling that says: There seems to be nothing that I or we can do about it now - maybe it's already too late. In other words, there exists a pervasive collective depression that shapes everyone's outlook, in particular that of our youth, who will carry the burdens of our societal failures into the future.

The third theme has to do with the paradox that we know almost everything that is necessary to prevent civilizational collapse - we have most of the knowledge, most of the technologies, and all the financial means necessary to turn things around - and yet we are not doing it. In short: The third theme is about the massive knowing-doing gap that has been embodied in our collective behavior over the past 50+ years.

Before I go more into detail on how to transform the knowing-doing gap - including a discussion of the key findings of the Earth for All study - let's contemplate the deeper significance of these three themes.

What do they tell us? They tell us that we live in a moment of transition where one civilization is ending and dying and another one is being born. And as custodians of planet earth and all its species, we are called to protect the flame of our highest future possibilities.

The British historian Arnold Toynbee, who studied the rise and fall of civilizations, found that civilizational structures collapse when leaders and their institutions are no longer able to creatively respond to the dominant challenges of their time. What I mean by civilizational collapse (and possibly regeneration) is a process that embodies three core features:

1. Hard Facts: We can clearly see the symptoms of accelerating social and ecological degradation, disintegration, breakdown, and collapse.

2. Collective Fields of Conversation: We see a breakdown of both the capacity to make sense of and respond to the current situation by losing the capacity for having a shared conversation about what's happening. This issue is exacerbated by the toxic impact of dark money in politics and business models in social media-based tech companies that amplify misinformation, polarization, and negative emotions.

3. Human spirit: We see a massive spike in mental health struggles. According to the 2022 Human Development Report, one out of eight people on the planet face mental health issues. Our collective sense of helplessness prevents us from responding creatively to the current moment.

Are We Sinking? Or Are We Going to Rise?

You may know the old joke about dealing with complexity: If you're not confused, you're out of touch. In light of our current situation, we might say: If you're not depressed, you're probably out of touch. What I would like to offer here is a different interpretation of the collective condition of depression that weighs so heavily on our current moment. I see our collective condition as a sign of hope (because it signifies a departure from denial).

Here is an (admittedly anecdotal) data point. At MIT, I have often participated in group simulations with Prof. John Sterman and his colleagues in the System Dynamics Group, who run role-playing scenarios with leaders from different sectors and regions. Each participant is assigned to a team that represents key countries and interests in climate negotiations. After a period of study and discussion, each team makes proposals and decisions that are fed into a computer model that scientifically predicts the region-specific impact of those decisions for the remainder of this century. The participants can easily see the collective impact of their decisions, which almost always, at the beginning, result in disaster and collapse, reflecting our current collective behavior.

Having seen the projected outcome of their decisions, the teams then enter into a second round of discussions, negotiations, and decision making. In short, the participants' decisions begin by replicating the current reality, but as their collective awareness rises, they SEE the impact of their flawed decision making. Slowly, their collective behavior begins to change. The evolution of the collective sense-making and decision-making patterns that I have seen on such occasions roughly follows these four stages:

1. Denial: discounting the real future impact of our decisions ("not my problem")

2. Distancing: acknowledging the problem, but allocating the blame to someone else ("it's their fault, not mine")

3. Depression: after realizing that denial and distancing won't solve anything, the sinking feeling that "it's too late"

4. Deep Sensing & Co-creativity: managing to stay in the moment, holding your gaze steady, and then letting go (of the old) to allow new possibilities to emerge. In the simulation, this stage often leads the participants to radical new ways of collaborating and co-creating while acting from a shared awareness of the whole.

The above image by Kelvy Bird visualizes this pattern by plotting these four stages onto the U process of transformation, and it suggests that our collective sense of depression is not the end of this story. Instead, it can be the beginning of a collective journey to a co-creative response. But even if that more upbeat interpretation of our current state is correct, the big question of course remains: What does it take to move from the state of depression to that of deep sensing and collective creativity?

A Martian View of Our Collective Blind Spot

If a friendly visitor from Mars were to land in the United States today and study our collective behavior, what would she notice and what would surprise her?

Here is a pattern that, in my view, any astute extraterrestrial observer would pick up on:

Security: The world's biggest military superpower, armed to the teeth and operating 800 overseas military bases in more than 70 countries, focuses all its forces on the dangers that are, supposedly, lurking off its shores. Yet, whenever the real threats and dangers hit home, they tend to originate from within (examples: the 9-11 terrorist attacks; the January 6 attack on the Capitol; climate-related security risks; attacks on civilians by armed citizens).

Health Care: The wealthiest country on the planet has some of the worst health outcomes with sinking life expectancy even before the pandemic. In 2019, the American Academy of Pediatrics issued a report noting that 'mental health disorders have surpassed physical conditions' as the most common issues causing 'impairment and limitation' among adolescents. Even though the main source of threats has shifted from external (accidents, drugs) to internal (mental health), the current system - the training of health care professionals and emergency responses - is still focused on those external threats.

Economic governance: All modern economies rely on the division of labor. It's the key to productivity. But it comes with a coordination challenge. How do you stitch the whole back together after the division of labor has pulled it apart? Thus far we have relied on two powerful exterior mechanisms of coordination - the invisible hand of the market and the visible hand of government. For a period in history, the power of trade unions served to mediate these forces at least for some of the stakeholders. But what our observant Martian researcher surely would pick up on is that neither of these traditional mechanisms alone is sufficient to deal with today's challenges.

Our coordination mechanisms need to evolve. Instead of only relying on external mechanisms, we need to interiorize the collective impact, we need to coordinate and act from a shared awareness of the whole. I call this Collective Action from Shared Awareness (CASA). A first step into that direction of consciousness-based systems change was taken with the launch of the Inner Development Goals (IDGs) earlier this year in Stockholm as a complement to the Sustainable Development Goals (SDGs) in order to build transformative capacities to bridge the knowing-doing gap.

The Martian researcher might write in her notebook that she sees a stunning mismatch between form and function of the institutions that are supposed to support the well-being of our citizenry. That mismatch represents a critical developmental challenge of our time: across all systems we need to close the form and function, or what we have called the knowing-doing gap. What we have learned is that closing this gap requires us to reconnect with a profound human aspiration and capacity for inner development and living in harmony with our planet and with each other; by applying this aspiration and capacity to the transformation of our institutions, our societies, and our relationship to land. And this can only happen if we deepen our interiority or, in other words, interiorize externalities (i.e., our blind spots) so we can more appropriately respond to the challenges of our time.

Protect the Flame

So, back to the big question: Are we sinking, or are we going to rise? In my view, the answer depends on whether or not we try to, and succeed in, creating new types of societal learning infrastructures for transformation - infrastructures that connect to and activate this human capacity for individual and collective transformation.

At the World Ethic Forum, the first two days started with a small holding circle of about 50 people who were referred to as firekeepers. When it was my turn to share, I talked about a moving moment from my student days. I had watched Joseph Beuys accept the Wilhelm Lehmbruck Prize for sculpture in 1986. It probably was the last public speech Beuys gave, shortly before his passing. He spoke about the flame of inspiration Lehmbruck had provided for Beuys's entire artistic body of work. He closed his speech with the words, "Protect the Flame!" - Schütze die Flamme! These words struck a deep chord.

In that moment I felt as if that small flame, that represents the essence of the human spirit, completely depends on people like us who receive it, protect it, and then pass it on to the next generation. When Beuys ended his speech with that line - Protect the Flame! - I felt as if I too had just received the flame, perhaps in a similar way as he did many years earlier. Protect the flame is quite different from, say, carrying or waving a torch. What I saw with my inner eye looked more like a candle: you hold the candle in one hand, and you protect the flame with the other - by holding it very close to your heart.

And that may well be what is necessary today. Because our planetary emergency is already so fragile, each of us needs to hold and protect the flame by holding it close to our heart.

Three Transformations

What's most systemic is most personal and interpersonal is what my MIT colleague Peter Senge likes to say. It's something that Joseph Beuys, who originated the term of social sculpture-by which he means the totality of all relationships that we as humans enact-would deeply resonate with. In that spirit I want to now invite you to go to the opposite end of the spectrum: the macro-systemic angle. To adequately address our current polycrisis, there are at least three macro-level transformations that, in my view, need to happen. We need to transform:

Our economies from ego to eco

Our governance from top-down to distributed & dialogic

Our educational systems from output or testing driven to generators of a better future

1. Transforming Our Economies from Ego to Eco

A possible pathway toward this economic transformation will be presented in the new Club of Rome study at the UN in New York later this month. It focuses on five major turnarounds:

Eliminate poverty: Extreme poverty has declined dramatically in the last fifty years. But still almost half the world lives in poverty, surviving on less than US$4 per day. The turnaround:

Create new "Special Drawing Rights" to allocate over US$1 trillion per year to poor countries to invest in the creation of regenerative economies (actionable by the IMF).

Intellectual property rights waivers for patented renewables and health technologies (actionable by the WTO).

Reduce inequality: In many countries, the income of the richest 10% accounts for more than 50% of the national income. This is a recipe for deeply dysfunctional and polarized societies. The turnaround:

Progressive taxation and closure of international tax loopholes

Citizens' funds to give everyone their fair share of a nation's wealth (Universal Basic Dividend)

Empower women: Massive investment in education and empowerment for girls and women. Example: According to the Food and Agriculture Organization of the United Nations, if all women smallholders receive equal access to productive resources, their farm yields will rise by 20 to 30 percent. 100 million to 150 million people will no longer be hungry. The turnaround:

Increase education access for all girls and women.

Achieve gender equality in leadership positions across institutions.

Transform food systems. Industrial agriculture is one of the biggest sources of greenhouse gas emissions, deforestation, soil and biodiversity loss, and water pollution. The turnaround:

Transform energy systems. The Paris Agreement's goal to limit the global temperature increase in this century to 2°C above preindustrial levels requires approximately halving greenhouse gas emissions globally every decade from 2020, to reach close to zero by 2050. The turnaround:

Redesign and phase-out fossil-based energy systems.

Increase energy efficiency, reduce consumption

Electrify everything, powered by renewable sources.

2. Transform Governance from Top-down to Co-creative & Dialogic

All of these measures are doable, and they are self-reinforcing, as the underlying simulation model of this study demonstrates. The necessary resources are also readily available. The cost estimates for achieving the planetary emergency-related turnarounds range from 2 to 5% of global GDP. By comparison, in national emergencies like war, governments often mobilize up to 50% of their GDP. So, if we have the resources, and the solutions, why aren't we putting them to work?

The answer to that question has to do with governance. Our current decision-making structures often operate under the lopsided influence of organized interest groups which favors small groups that can organize easily (such as a monopoly industries) over big ones that cannot (those that work for the interests of all citizens), and that favor citizens with a voice (current generations) over those with no voice (future generations and the planet itself). The push for transformation has also activated a notable backlash from some special interest groups. Exhibit A is the creation and massive funding of the climate-denial industry which, in the United States in the early 2000s, succeeded in reversing public support for a carbon tax (source: Dark Money).

So the problem we face is that even though 3 out of 4 citizens in G20 countries support transformational changes to combat social inequality and climate change, our current governance systems are not delivering on that. What gives me hope in this moment is that many decision makers in government and business privately agree that these transformative changes are necessary now. They personally would like to be part of a different story of the future. But they don't know how.

All governance is about geometries of power. The question is to redesign and evolve our democracy and governance systems in ways that make the widely shared aspiration for transformative change - which we witness today in most countries - relevant for collective decision making.

One of the first examples for venturing into this new territory is what is now happening in Chile. In Chile, more than 80% of citizens are in support of a new constitution. But then, when the proposed new constitution was voted on last Sunday, more than 60% did not support that proposal. So, more conversation and a better supporting infrastructure for true dialogue - thinking together across different viewpoints and ideologies - is necessary to reimagine and reshape the future in a way that serves both human and planetary flourishing. What has been happening in Chile is a harbinger of what is to come also for other countries: a (potential or actual) breakdown of social order, followed by a renegotiation and reimagination of a new social contract.

The underlying question is how can we evolve our democratic decision-making and governance structures in ways that make them more distributed, dialogic, and direct?

3. Transform Learning & Leadership to Create the Future

To make this work we need to transform our education and lifelong learning systems. While we have evolved from rote to more learner-centric modalities in many places, education continues to focus on individual learning and capacity building. We are a far cry from educational models that build the capacity for co-sensing and co-shaping the future.

Figure 2: Four Stages of System Evolution, Four Operating Systems (Source: Scharmer, 2018)

Figure 2 shows how the evolution of our institutions of education and learning (column 1) dovetails with the evolution of all the other sectors (health, food, finance, development, governance, and civil society). In all these sectors we see the same story playing out:

Moving from an old operating system based on output and efficiency to a newer one that is based on outcomes and user experience, and

Moving from there to an emerging future operating system that is based on regeneration and ecosystem awareness.

Each of these fundamental shifts requires the adoption of a new operating system that follows new rules and is grounded in a different paradigm of thought and set of collaborative capacities.

The most important systems challenge today is trying to solve 4.0-type problems with response mechanisms that are still bounded by 2.0 and 3.0 ways of operating.

Which brings us back to learning and leadership. What holds us back from moving more fully into 4.0 ways of operating are three main barriers:

A lack of institutional infrastructures that bring together all relevant players in order to co-shape and co-navigate the system.

A lack of leadership tools and capacities for shifting the awareness of the various stakeholders from a silo to a systems view - i.e., from ego to eco.

And a lack of financial mechanisms to fund and scale the above.

What again is our path to closing the knowing-doing gap? It's to remove these three barriers. We need to shift to 4.0 ways of operating in order to truly transform our economic, governance, and leadership systems, in order to release the deep desire we share as human beings to live in harmony with each other and with our planet.
But these transformations will not happen by themselves. They will only happen if supported by new societal learning infrastructures that are scalable, place- and region based, and that use personal transformation as a gateway for systems transformation.
Circles of Radical Presence

As I complete this, my train has long since arrived in Zurich and my return flight has started the descent into Boston. Let me close with this question: How is this really going to work, if it ever does? The "this" being: the transition from one civilization that is dying, to another one that is being born.

We know the path forward will not be easy. We know that the solution to our problems in this century is not Big Government. It's not Big Money. And it's not Big Tech either. Of course, we do need all three - government, capital, and technology. But what we need most of all is a profound shift in our qualities of relationship that allows us to protecting and tending the flame.

When systems collapse, what are we left with? We are left with each other. We are left with our relationships. With how we relate to Mother Nature, how we relate to each other, and how we relate to our emerging Selves. These are our three sources of protecting, tending, and cultivating the flame.

If that is true, then the single most important leverage point for progressing on our collective journey of transformation is the creation of enabling infrastructures that support leaders, citizens, and communities in transforming their relationship from extractive to regenerative by shifting the underlying consciousness from ego-system to eco-system awareness, that is, from a silo- to a systems view.

At the Presencing Institute we have experimented with building and scaling these types of awareness-based learning infrastructures over the past 15+ years across a variety of societal acupuncture points, involving more than 200,000 change-makers in more than 2000 hubs across all sectors and geographies. If that work is of interest, join our free online u-lab starting later this month. It functions as a portal for the u-school for transformation - which is an early prototype for a multi-local learning infrastructure at the intersection of science, art, consciousness, and the praxis of transforming systems and self.

We all want to act but often it's unclear how. Maybe the one thing we can do is to prototype this enabling infrastructure for sensing and actualizing the emerging future through forming small circles of radical presence - as a holding space for supporting each other in protecting the flame of our - and our planet's - highest future potential at this juncture of existential risk. It's these fields of deepened connection - of radical shared presence - that can support the healing and can function as the soil and seed for a new civilization to emerge.

If of interest, check out:
Thanks to my colleagues Kelvy Bird for the visual at the opening of this reflection and to Becky Buell, Antoinette Klatzky, Eva Pomeroy, Maria Daniel Bras, Dorian Baroni, Emma Paine, and Stefan Day for their helpful comments and edits on the draft.
Other blogs by Otto: homepage

# data[].attributes.attachment_link.description
As I reflect on these and other similar gatherings in recent months, I am noticing three themes. These same themes are also echoed in the upcoming UN Human Development Report 2022 (to be published later this week) and in the forthcoming Club of Rome study 50 years after its groundbreaking book Limits to Growth.

# data[].attributes.attachment_caption
Конвертуємо лють у потужну соціальну дипломатію

# data[].attributes.headline
Кейс з Global Forum: transforming society and self

# data[].attributes.subject
Кейс з Global Forum: transforming society and self

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Дзвенислава Новаківська

# data[].attributes.attachment_link.title
Конвертуємо лють у потужну соціальну дипломатію

# data[].attributes.headline
Про контейнери та оберігання простору

# data[].attributes.subject
Про контейнери та оберігання простору

# data[].attributes.attachment_link.description
Based on the work of William Isaacs and the Circle of Seven, the notion of "containers" is put in the context of systems scribing.

# data[].attributes.body
Follow up після зустрічі з PI у березні 2023
Наступні кроки:
1. Зробити зустріч дзеркалення і дослідження по фактах і точках інтересів Отто в дослідженні - знайти аргументи, щоб дорозгорнути нашу історію успіху in progress -

Запитати Отто і команду запитати, що вони б хотіли винести в якості case clinic і що б вони хотіли взнати і почути про нас та як вони б хотіли організувати процес mirroring

а що є в ваших очах, коли ви дивитесь на Україну

що б міг додати в deep learning infrastructures

3. Домашня робота - зустріч українців по розриву і ідентифікації тем для сесії спільноти по кризі демократії

які спільноти були для вас deep meaning - дослідити, що в них було deep, learning, quality spaces як спільне (резонуюче)

чому українці мобільно згуртовані в час загрози і

полярність говорити про успіх-тихо і плідно досліджувати свій досвід

4. Глобальний Південь - зустріч з мережі неформальні без акценту на Майдані як досвіду, яким можемо ділитись, а досвід пізнання їх країн - наскільки наш досвід культур є різним чи схожим (тема справедливості та традицій, жіночого лідерства)

Цікавість пізнати один одного зокрема як автентичні культури, які пережили досвід та спроможність (резистентність) колоніальних часів

5. глобальна сесія спільноти

Важливі поінти:

- Отто – впливовий гравець та голос в різних середовищах. Але не «обожествляємо» його, важливіше його команда та ком’юніті

-Зараз еволюцінують його продукти і він також зацікавлений в партнерстві

-«Відзеркалення» як формат перших кроків

-«ownership» ми, але від них може бути партнерство

-«дизайн середовища»

-Дивитись на всі питання не тільки з точки погляду Теорії U

-Практика взаємодії між «агентами змін» і «мудрецями»

-Академічний світ та знання, прагматичні проекти, управління знаннями?

-Нами набувається величезний досвід, але багато робимо помилок

-Все одно будуть направляти до нас в Україну експертів «для дослідження», краще обрати їх самим. Тому кооперація з Отто гарний варіант, може круто допомогти сформулювати меседж

Ідеї та наміри:

1.Об’єднання  з різними інституціями та системні зустрічі з міжнародними спільнотами:

-Співправця з UCU

-Співпраця з KMBS

-Зустріч з Інтегральниками

-Організувати зустріч з Бразилією

2.Чи може Отто допомогти організувати зустріч з керівниками ком’юніті з різних куточків світу? Розширення нетворкінгу,. Щомісячні зустрічі

3.Запропонувати Отто обрати представника (запрошений гість), якого підключити до наших зустрічей?

4.Зустріч з Martin Kalungu-Banda

5.Питати у інших Хабів їх історію розвитку

6.Актуалізувати сторінку U Lab, Катерина підхватить адміністрування (оновити інформацію)

7.Структурувати занурення в Теорію U, що крок за кроком вивчити, почитати. Навчання – прослухати курс на edX, передивитись його виступи і тд

8.Проведення внутрішньої зустрічі з заглибленням інструментарію Теорії U

9.Чіткий «сенс-мейкінг», більш формалізованими процесами. Формування сталої практики

10.Підключити медіа, Дзвінка написала – В.Єрмоленко, використання цитат того що говорив Отто

11.Сформулювати наступний крок нашого меседжу для Отто

12.На зустрічі з U Lab EU – зробимо прототипування ідей

13.Наступна зустріч - Що як тему можно винести на зустріч «відзеркалення» з Отто? Панель про культурний діалог та дипломатію, Сенсмейкінг – що ми би могли зробити (зустріч для українців)?

14.Почитати маніфести  -Маніфест сталого миру, Маніфести фасилітаторів діалог

15.Всім учасникам написати рефлексію – як вони бачать з якою темою ми можемо зайти на зустріч з укр.спільнотою?

16. Закінчити нашу рефлексію -запланувати нову зустріч (в цю суботу? Теми:

1) оновлена ідентичність громадянина, наскрізне волонтерство незалежно від соціального статусу, фаху і віку як щось особливе, (не зважаючи на те, що суспільствам притаманно об’єднуватися в кризу, наш кейс відрізняється масовістю і тривалістю, порівняння децентралізованого суспільства з децентралізованою моделлю армії як фактора успіху)

2) новий суспільний договір - актуально для демократій всього світу, + вплив на найближчі країни; важливо для PI як основний фокус співпраці (але заземлений на укр контекст)

3) глобальний південь - як складна тема, бо Україна сприймається неоднозначно через подвійні геополітичні стандарти США

*окремо - міжсекторність нашої команди і здатність бути дієвцями і спостерігачами одночасно

** leverage point - наша історія в перспективі це ще не обовязково success story. Що є точкою прикладання зусиль, яка зробить успішні практики сталими?

# data[].attributes.attachment_caption
Global Forum 2022 Recordings and Audio Garden – u-school for Transformation

# data[].attributes.body
Є українські треки

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
u-school for Transformation by Presencing Institute

# data[].attributes.attachment_link.title
Global Forum 2022 Recordings and Audio Garden – u-school for Transformation

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
New edition, expanded and updated.

With the release of Theory U almost 10 years ago, Otto Scharmer set in motion a revolution in thought. Scharmer explained that what we pay attention to and how we pay attention is key to what we create. What prevents us from attending to situations more effectively is that we aren't fully aware of and in touch with the inner place from which attention and intention originate. This is what Scharmer calls our blind spot. By moving through Scharmer's U process, we consciously access the blind spot and learn to connect to our authentic Self - the deepest source of knowledge and inspiration - in the realm of "presencing," a term coined by Scharmer that combines the concepts of presence and sensing.

Now, 10 years later, Scharmer revisits the phenomenon Theory U has become and updates and reports on the progress and evolution since initial release.
PLEASE NOTE: When you purchase this title, the accompanying PDF will be available in your Audible Library along with the audio.

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this great listen on Audible.com. New edition, expanded and updated. With the release of Theory U almost 10 years ago, Otto Scharmer set in motion a revolution in thought. Scharmer explained that what we pay attention to and how we pay attention is key to what we create.

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
More people are discovering the freedom of being fully present in the moment, yet how do we stay present in the middle of a family crisis or a hectic workday? With The Power of Presence, Peter Senge presents a practical seminar in a skill he calls "presencing": a method for applying the serenity of living in the now to even our most demanding, high-pressure challenges.

In this wholly original audio program, this MIT teacher and pioneering author of The Fifth Discipline teaches you a powerful approach to living that starts with resting in open, nonjudgmental awareness - and leads to clear actions for creating positive change and opening to larger fields of synchronicity. Join Peter Senge to explore:

"Theory U" - a three-stage process for attuning ourselves individually and collectively to every facet of a situation and then acting from our deepest wisdom

Tested tools for presencing - dialogue interviews, learning journeys, and peer shadowing

Personal practices - techniques for opening your sensory capacities, slowing down your mind, expanding your empathy, and more

Through his acclaimed seminars and work with businesses, nonprofits, and educational institutions, Peter Senge has helped thousands worldwide use presencing to create effective change in the world. With The Power of Presence, you will learn to let go of the limiting "truths" of your life - and discover the limitless potential that arises when you connect with the ever-changing reality of each moment.

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this great listen on Audible.com. More people are discovering the freedom of being fully present in the moment, yet how do we stay present in the middle of a family crisis or a hectic workday? With The Power of Presence, Peter Senge presents a practical seminar in a skill he calls "...

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this great listen on Audible.com. We’ve all had those perfect moments when events that could never be predicted, let alone controlled, remarkably seem to guide us along our path. Carl Jung called this phenomena “synchronicity” - “a collaboration between persons an…

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this great listen on Audible.com. Never before has there been a greater need for deeper listening and more open communication to cope with the complex problems facing our organizations, businesses, and societies. Renowned scientist David Bohm believed there was a better way for humanity ..…

# data[].attributes.headline
АудіоКнига Dialogue: the Art of Thinking Together

# data[].attributes.subject
АудіоКнига Dialogue: the Art of Thinking Together

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Dialogue provides practical guidelines for one of the essential elements of true partnership - learning how to talk together in honest and effective ways. It reveals how problems between managers and employees, and between companies or divisions within a larger corporation, stem from an inability to conduct a successful dialogue.

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this great listen on Audible.com. Dialogue provides practical guidelines for one of the essential elements of true partnership - learning how to talk together in honest and effective ways. It reveals how problems between managers and employees, and between companies or divisions within a...

# data[].attributes.headline
Спільноти для людей

# data[].attributes.subject
Спільноти для людей

# data[].attributes.attachment_link.description
Спільноти для людей як їх будувати та розвивати

# data[].attributes.attachment_caption
Електронна книга "Культурна карта. Бар'єри міжкультурного спілкування в бізнесі"

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Інтернет-магазин книг Наш Формат

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Абсолютний фаворит рейтингу ІТ-книжок 2022 року від редакції DOU.UA (категорія "Менеджмент і HR")

Як почуватися впевнено в будь-якій точці земної кулі.

Тема видання

Бізнес, міжнародна комунікація, переговори.

Про електронну книжку "Культурна карта, Бар'єри міжкультурного спілкування в бізнесі" Ерін Меєр

Що подумав британець: "ДУРНЯ ЯКАСЬ".
Що він сказав: "ОРИГІНАЛЬНО".
Що почув нідерландець: "ЙОМУ ПОДОБАЄТЬСЯ МОЯ ІДЕЯ!".
З одного боку, це жарт, а з другого - приклад міжкультурної плутанини.
І, на жаль, схожі непорозуміння можуть перерости у сварки й розривання ділових угод. Та як же цього уникнути й побудувати злагоджену роботу, якщо ви працюєте з іноземцями? Як спрямувати прямоту французів, пунктуальність німців, відкритість американців чи мовчазність китайців на користь усією групи й допомогти їм порозумітися? Про це розповідає консультантка з міжнародної співпраці Ерін Меєр.

Для кого книга

Для широкого кола читачів, всіх, хто хоче зрозуміти основні проблеми ділового спілкування, що виникають через культурні відмінності, а також дізнатись найефективніші шляхи їх вирішення.

Чому варто придбати електронну книгу "Культурна карта" Ерін Меєр?

На реальних історіях авторка демонструє, як взаємодіють представники різних культур, аналізує типові помилки, вчить дивитися на ситуацію очима підлеглих чи керівників, що зростали в іншій культурі. Також авторка пропонує дієвий інструмент: восьмишкальну модель, завдяки якій ефективність міжнародної команди зросте в рази.

Про Ерін Меєр

Ерін Меєр - консультантка з міжкультурної комунікації, професорка в міжнародній бізнес-школі INSEAD. Народилася й виросла у США, юність провела в Європі й Африці, а зараз живе у Франції. Публікується в Harvard Business Review, New York Times, Forbes і Times of India. У 2019 році увійшла до списку 50 найвпливовіших бізнес-авторів за рейтингом Thinkers50.

Книжки на схожу тематику

Відгуки

Ерін Меєр пропонує блискучу книжку про те, що зараз мають знати всі бізнес-лідери: як досягти успіху в міжкультурному управлінні вже сьогодні.

Маршалл Ґолдсміт, автор "Перемикайся. Стань тим, ким хочеш бути"

Незалежно від того, сидите ви за столом у Бостоні або їсте в пекінському ресторані, міжкультурна комунікація - великий виклик для світової економіки. Усвідомлюючи це, ви зрозумієте різницю між успіхом і невдачею. Ось чому книжка Ерін Меєр така важлива.

Дес Дірлав і Стюарт Крейнер, засновники рейтингу Thinkers50

Відомі цитати з книги "Культурна карта" Ерін Меєр

Про правильну комунікацію з представниками чужої культури

Під час взаємодії з представником іншої культури намагайтеся більше дивитися й слухати та менше говорити. Слухати, перед тим як говорити, і дізнаватися, перед тим як робити. Перш ніж узяти слухавку й почати переговори з постачальниками з Китаю, вашою аутсорс-командою в Індії, новим босом у Бразилії, залучайте всі можливі ресурси, аби зрозуміти, як культурна рамка, з якою ви працюватимете, відрізняється від вашої, - і лише потім реагуйте.

Що робить комунікатора хорошим

Уміння, що визначають ефективного комунікатора, суттєво відмінні в різних культурах. У США й інших англосаксонських культурах навчаються спілкуватися максимально буквально і прямо. Доброю комунікацією вважається чітка й зрозуміла взаємодія, і відповідальність за точність передачі повідомлення лежить цілковито на комунікаторі: "Якщо ви не зрозуміли, це моя провина". У багатьох азійських культурах, зокрема в Індії, Китаї, Японії та Індонезії, все навпаки: меседжі часто імпліцитні, вимагають відслухача шукати між рядків. Добре спілкування тут тонке, містить чимало рівнів і залежить від багатого підтексту, а відповідальність за передачу повідомлення покладається і на комунікатора, і на того, хто його отримує.

# data[].attributes.attachment_link.title
Електронна книга "Культурна карта. Бар'єри міжкультурного спілкування в бізнесі"

# data[].attributes.attachment_link.description
Абсолютний фаворит рейтингу ІТ-книжок 2022 року від редакції DOU.UA (категорія "Менеджмент і HR") Як почуватися впевнено в будь-якій точці земної кулі. Бізнес, міжнародна комунікація, переговори. Що подумав британець: "ДУРНЯ ЯКАСЬ".Що він сказав: "ОРИГІНАЛЬНО".Що почув нідерландець: "ЙОМУ ПОДОБАЄТЬСЯ МОЯ ІДЕЯ!".З одного боку, це жарт, а з другого - приклад міжкультурної плутанини.І, на жаль, схожі непорозуміння можуть перерости у сварки й розривання ділових угод.

# data[].attributes.attachment_link.description
Take this assessment to understand how well you understand cultural differences within the workplace.

# data[].attributes.headline
Комерційні інструменти Ерін

# data[].attributes.subject
Комерційні інструменти Ерін

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
We currently offer four tools available for purchase. The first three tools provide readers of The Culture Map an opportunity to map out themselves, their teammates, and dozens of world cultures on the eight Culture Map dimensions. The fourth tool allows readers of either No Rules Rules or The Culture Map to map out their corporate culture on the Culture Map dimensions.

These tools act as supporting material to the training sessions that Erin and our Culture Map consultants run, as well as provide an opportunity for individuals to apply the concepts described in Erin's books to their own jobs and organizations. The tools are available online and access is immediate once purchased. If you are interested in a corporate wide license of our tools, or bulk purchase for a classroom, please contact us directly.

# data[].attributes.attachment_link.description
We currently offer four tools available for purchase. The first three tools provide readers of The Culture Map an opportunity to map out themselves, their teammates, and dozens of world cultures on the eight Culture Map dimensions. The fourth tool allows readers of either No Rules Rules or The Culture Map to map out their corporate culture on the Culture Map dimensions.

# data[].attributes.attachment_link.description
As formally introduced by Physicists David Deutsch in 2012, Constructor theory “seeks to express all fundamental scientific theories in terms of a dichotomy between possible and impossible physical transformations – those that can be caused to happen and those that cannot.”[1]

# data[].attributes.attachment_caption
Діалог з Глобальним півднем і покарання Росії за міжнародні злочини

# data[].attributes.headline
Діалог з Глобальним Півднем

# data[].attributes.subject
Діалог з Глобальним Півднем

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Муніципальний театр Тунісу, відкритий у 1902 році, побудований в стилі модерн.

Історична та колоніальна призми є особливо важливими для наступних міжнародно-правових питань:

1. Подолання браку знань про регіон і безпосередньо саму Україну в більшості іноземних юристів-міжнародників, які зараз працюють над забезпеченням відповідальності за міжнародні злочини, вчинені протягом російської агресії.

Ця проблема має два аспекти. По-перше, так звані "регіональні студії" (regional studies), себто центри досліджень конкретних країн або регіонів, зазвичай вивчають їх крізь політологічну, економічну, соціальну, культурну призми. Натомість з правом регіональні студії перетинаються вкрай рідко. Відповідно, юристи, а особливо фахівці з міжнародного права, зрідка мають глибокий регіональний фокус і розуміння конкретного географічного, історичного, культурного контексту. Іноземним юристам-міжнародникам часто бракує спеціалізованих знань і культурної сенситивності. Але саме такі фахівці переважають у рекрутингу та на керівних позиціях (порівняно з національними фахівцями з міжнародного права). Ці проблеми часто згадувались під час критики організації Міжнародного трибуналу для колишньої Югославії та інших трибуналів або пропозицій мирних формул для України.

По-друге, деякі, навіть найавторитетніші, регіональні студії часто потерпають від російськоцентричного підходу у своїй роботі щодо Центральної та Східної Європи, зокрема України. А отже, вони самі потребують деколонізації власної оптики. В обох випадках, проактивне, проте зважене й аргументоване роз'яснення тривалої імперської політики Росії закладе правильне розуміння національного контексту та регіональної динаміки. Це уможливить виведення правильних кваліфікацій злочинів РФ і їх мотивів.

2. Комплексне висвітлення мотивів РФ для можливої кваліфікації злочину переслідування та/або геноциду українського народу.

Міжнародне право та судова практика передбачають високий поріг доказування елементів злочину проти людяності у формі переслідування за політичною ознакою або (особливо) геноцидального умислу. Ці елементи, як і окремі переслідувальницькі чи геноцидальні акти, важливо аналізувати комплексно - не лише у взаємозв'язку один з одним, а й в історичній, регіональній і геополітичній перспективах. Для цього важливе розуміння тяглості колоніальних і нині неоколоніальних прагнень Росії щодо України (про це ґрунтовно написав адвокат Вейн Джордаш у своїй статті " Геноцид в Україні ").

3. Забезпечення правильної кваліфікації посягань Росії на культурну спадщину України.

Повідомлення про наступ РФ на культурну спадщину України з'явилися від початку окупації Криму та збройного конфлікту в деяких районах Донецької та Луганської областей у 2014 році. Із 2017 року прокурорка Міжнародного кримінального суду (МКС) у своїх висновках до попереднього вивчення ситуації в Україні говорила про широкомасштабне привласнення державного та приватного майна, зокрема культурних цінностей, у зоні збройного конфлікту (пп. 102, 81-82, 272-273, 278-279).

Така кваліфікація є важливою, але неповною. По-перше, апропріація культурної спадщини України окупаційною владою створювала підґрунтя для подальших злочинів, як-то несанкціоновані археологічні розкопки або протиправне переміщення артефактів. По-друге, важливо аналізувати глибше та з'ясовувати, якими мотивами керувалася Росія в різних своїх злочинах проти культурної спадщини України (як до, так і після повномасштабного вторгнення). А саме: які конкретно твори мистецтва вивозились і чому; які саме архіви знищувались, а які були передані до РФ і чому; яка риторика супроводжувала знищення книг, бібліотек і шкіл і чому тощо. Комплексна міжнародно-правова відповідь на ці запитання неможлива без застосування колоніальної призми.

4. Підкреслення зв'язку злочинів проти культурних цінностей зі злочинами проти людей.

Як до, так і (особливо) після початку широкомасштабної агресії у результаті цілеспрямованих нападів або застосування неточної зброї невибіркового характеру війська РФ знищили або пошкодили численні християнські, єврейські, мусульманські святині. Ці злочини супроводжувалися нападами, викраданнями, катуваннями та вбивствами релігійних лідерів і вірян різних конфесій.

Дим серед надгробків на єврейському кладовищі після обстрілів окупантами Глухова, 8 травня 2022 р.

Ці злочини - атаки на культурну спадщину, наступ на свободи віросповідання та висловлення поглядів, напади на активістів - мають зв'язок, який потребує критичного історичного аналізу. Росія має тяжкий спадок переслідування активістів і представників "опозиційних" релігійних конфесій, особливо в радянський період. Тяглість мотивів і методів такої злочинної поведінки РФ і їхні прояви в нинішній агресії слід досліджувати крізь колоніальну призму.

5. Подолання безкарності за злочин агресії.

Всестороння міжнародна підтримка покарання Росії за злочин агресії можлива, якщо вдасться залучити до цього процесу країни, які наразі впевнено стоять на позиції утримання, - а саме держави Глобального півдня. Є версія, що лобіювання спецтрибуналу з питань агресії країнами Заходу (або так званої Глобальної півночі) відштовхує держави Глобального півдня від його підтримки принаймні з двох причин.

По-перше, значними лобістами трибуналу (або іншої форми притягнення лідерів РФ до відповідальності за злочин агресії) є колишні метрополії. По-друге, саме ці колишні метрополії, а нині розвинені держави Глобальної півночі, фактично унеможливили розгляд справ щодо агресії Міжнародним кримінальним судом. Саме Велика Британія, Франція та США, які також є членами Радбезу ООН, наполягли на ускладненій процедурі розгляду справ щодо агресії в МКС. З їхньої ініціативи Суд здійснює провадження щодо агресії лише у двох випадках: 1) якщо і держава-агресор, і держава-жертва агресії ратифікували Римський статут МКС і його додаткові положення щодо агресії (так звані Кампальські поправки) та 2) з ініціативи Ради Безпеки ООН. Саме тому у випадку злочину агресії (але не трьох інших міжнародних злочинів: воєнних злочинів, злочинів проти людяності та геноциду) МКС не може аналізувати відповідальність російських високопосадовців, адже Росія не приєдналася до Римського статуту та заблокує будь-яку спробу розглянути питання її агресивної війни проти України в Радбезі ООН.

У такій складній ситуації Україні треба систематично та ґрунтовно вибудовувати взаємодію з країнами Глобального півдня, аби отримати їхню підтримку. Для цього Україні слід детально роз'яснювати, як вона сама потерпала та потерпає від колоніальної політики Росії, навіть якщо така політика часом відрізняється від колоніальної взаємодії Глобальних півночі та півдня.

Наслідки обстрілів Святогірської Лаври

Крім того, Україна повинна наголошувати, що вона домагається справедливості та покарання злочину агресії не лише для себе, а прагне покласти край ширшому колу безкарності за міжнародні злочини, наприклад, за потенційні майбутні акти агресії, незалежно від їхньої географії. Зокрема, Україні слід очолити ініціативу з реформи Римського статуту МКС, аби надати йому рівні можливості для розгляду потенційних майбутніх справ про агресію. Саме цього вимагають країни Глобального півдня, і саме в цьому вони вбачають основний недолік ініціативи зі спецтрибуналом, створеним для одного випадку агресії. Щоправда, для адвокації такої реформи Римського статуту Україна спочатку сама повинна його ратифікувати - що вона і так зобов'язана зробити, зокрема за Угодою про асоціацію з ЄС (ст. 8).

Такий дворівневий підхід - покарання російсько-білоруської агресії з паралельною ширшою реформою світового правосуддя - підтримують, зокрема, Парламентська асамблея Ради Європи ( п. 9) та Слідча комісія ООН щодо України ( п. 104).

6. Вивчення досвіду впровадження політик перехідного правосуддя.

Саме країни Глобального півдня, які потерпали від колоніалізму повсюдно: у Південній Америці, Африці, Південно-Східній Азії, - мають унікальний досвід розробки та реалізації різних елементів перехідного правосуддя. Описуючи багаторічну та сучасну неоколоніальну політику Росії щодо себе, Центральної та Східної Європи та Центральної Азії, Україна повинна проводити паралелі між своїм непростим минулим і тим, що пережили країни Глобального півдня. А також проактивно вивчати їхні практики подолання корозійних наслідків такого минулого в рамках ініціатив перехідного правосуддя. Така відкритість до перейняття найкращих практик і делікатне роз'яснення власного травматичного колоніального досвіду сприятимуть синергії в осмисленні подібних історичних викликів. Вони стимулюватимуть ширшу суспільну рефлексію щодо цих викликів і розбудову сталих і стійких інституцій.

***

Ми з'ясували ключові питання забезпечення державної відповідальності РФ та її лідерів згідно з міжнародним правом, для яких важлива колоніальна призма. Тепер слід розглянути, як саме Україна може просувати аргументи про колоніалізм у взаємодії з державами Глобального півдня, для яких ця тема є особливо чутливою:

1. Україна могла б використовувати і традиційну дипломатію, і культурну та експертну - щоб поставити у країнах з колоніальним минулим питання про те, як їм вдається долати негативні наслідки колоніалізму. Бажання пізнати і перейняти досвід інших країн є набагато кращим способом "входу в тему", ніж безапеляційне твердження про власну приналежність до країн з колоніальним минулим. Запит на висвітлення досвіду, зокрема в царині перехідного правосуддя, створюватиме зв'язки на багатьох рівнях. А це згодом можна буде конвертувати в економічну, культурну та політичну підтримку.

2. Російська Федерація, як і більшість держав з імперіалістичним мисленням минулого, вдається до культурної апропріації продуктів інших культур і стимулює підміну ідентифікації митців. Це відбувається не без співучасті з боку інших держав, як на умовному Заході, так і на Сході. Наприклад, твори радянських письменників і художників сприймаються там як виключно російські. На цьому фронті варто підкреслювати приналежність культурних продуктів до української культури тоді, коли це виглядає обґрунтованим. Водночас це потрібно робити в рамках деколонізації наративів про культуру та її представників.

3. Слід загострювати увагу на словнику, яким послуговується російська політична еліта для пояснення агресії проти України. Так, називання збройного конфлікту "спеціальною операцією" або розмови про "звільнення територій" є маркерами імперського ставлення до України як до колонії - адже воювати можна лише з рівним, але не з підлеглим суб'єктом. Стосовно підлеглого ж можливі лише "операція з підтримання порядку", "примушення до миру" чи іншого роду "спеціальні операції".

4. На міжнародних майданчиках і у двосторонній комунікації Україні слід акцентувати, що розуміння колоніалізму в усіх його маніфестаціях з Бандузької декларації з'явилося в результаті обговорення імперіалістичної політики СРСР у Східній Європі та переселень мусульманського населення всередині СРСР. Такі нагадування могли б використовувати термін "антиімперіалістична імперія". Він застосовувався до СРСР і є цілком актуальним для сучасної Росії, яка не просто має імперське минуле, а й сьогодні залишається імперією.

Катерина Бусол , юристка, старша викладачка кафедри Міжнародного та європейського права НаУКМА

Дмитро Коваль , юрист, викладач кафедри Міжнародного та європейського права НаУКМА, юридичний директор Truth Hounds

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
міжнародний кримінальний суд

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
війна з росією

# data[].attributes.attachment_link.keywords[]
деколонізація

# data[].attributes.attachment_link.title
Діалог з Глобальним півднем і покарання Росії за міжнародні злочини

# data[].attributes.attachment_link.description
У попередній публікації ми розглянули деякі імперсько-колоніальні аспекти історії відносин України та Росії. Врахування цих аспектів має ключове значення для глибинного розуміння природи та цілей агресії РФ, а також для побудови ефективного міжнародно-правового реагування на неї. Проте через низку причин сприйняття аргументів про імперський вимір політики Росії щодо України є непростим.

# data[].attributes.headline
Мовне питання

# data[].attributes.subject
Мовне питання

# data[].attributes.body
The New Yorker

# data[].attributes.attachment_link.description
I learned Ukrainian just like my grandparents learned Russian-only there was no shame or pressure for me. I was restoring what my family had lost.

# data[].attributes.headline
Звіт спільноти війни

# data[].attributes.subject
Звіт спільноти війни

# data[].attributes.body
Центр Спільних Дій 2023

# data[].attributes.attachment_caption
Relations with Africa, Asia are on brink of collapse - to Russia's benefit

# data[].attributes.headline
Росія та Глобальний Південь

# data[].attributes.subject
Росія та Глобальний Південь

# data[].attributes.body
Spring 2023

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Jérémy Lissouba is a m ember of p arliament for the main opposition party in the Republic of Congo. He's also a deputy judge in the country's High Court of Justice and an alumnus of the Obama Foundation's 2018 Africa Leaders Program.
Over a year since the war in Ukraine began, the world remains caught in the middle. And against a backdrop of high energy and food prices, ravaging inflation, social unrest and fears of another global recession, the Western and Russian blocs are once again vying for support from the nations of the developing world.

Leaders like French President Emmanuel Macron, German Chancellor Olaf Scholz, Russian Foreign Affairs Minister Sergey Lavrov, Chinese Foreign Minister Qin Gang, United States Secretary of State Antony Blinken and U.S. Vice President Kamala Harris are just some of the names who have made high-profile visits to Africa in the last 12 months, all largely focused on cooperation and trade.

Yet, the discourse of each has reflected a kind of Cold War redux, with Ukraine as one of its most prominent symptoms.

Each in their own way - and armed with their respective propaganda - these superpowers wish for the nations of Africa and Asia to pick a side. Unlike the previous century, however, this time around these countries cannot so easily be made to choose, nor should they have to. Russia understands this. The West does not.

It's no secret that Africa's been reluctant to overtly condemn Russia's actions in Ukraine, or to participate in Western efforts to sanction and isolate the warring country. Instead, these nations have continued to welcome their long-standing partner with open arms - widely condemning the war, but not Russia.

In Malawi, for instance, Russia's deliveries of tens of thousands of tons of fertilizer amid global shortages are seen as a heavenly gift by struggling farmers, with the country's minister of agriculture gratefully describing Russia as "a true friend." And Moscow's announced plans to send 260,000 tons of fertilizer to countries across the continent is certain to spread similar sentiments.

In my country of Congo-Brazzaville, the government signed five major cooperation agreements with Russia amid its war with Ukraine, including for the construction of a new oil pipeline and the enhancement of military cooperation.

This charm offensive - prominently led by Lavrov, who has visited South Africa, Eswatini, Angola, Eritrea, Mali, Sudan and Mauritania since January - is nourishing pro-Russian attitudes throughout the continent, and it stands in sharp contrast to the damp squib that was Macron's recent African adventure.

In what was perhaps the most tone-deaf faux pas of his entire trip, when repeatedly asked during a press conference to condemn Rwanda's support for M23 rebels causing havoc in eastern Democratic Republic of Congo (DRC) - a situation closely resembling Russia's semi-covert support for Donbas separatists in recent years - for all intents and purposes, Macron failed to do so. He even proceeded to lecture the Congolese president on freedom of the press.

Despite the French president's effusive rhetoric about "new relationships" and "new starts," his outburst was yet another bitter reminder of Europe's long-standing paternalistic and dissonant attitude toward Africa - the same attitude whereby decades of European political and military influence on the continent has failed to generate meaningful progress, if not actively undermining efforts.

Africans are wise to this and refuse to take it anymore, as evidenced by growing anti-French sentiment in West Africa. Russia, China and others - though far from being without reproach - are merely seizing the presented opportunities.

France's President Emmanuel Macron and the DRC's President Felix Tshisekedi at a press conference in Kinshasa on March 4, 2023 | Ludovic Marin/AFP via Getty Images

Meanwhile, just as the share of European aid going to Africa has declined significantly, similar problems are afoot with the European Union in Asia. Excluding China, the bloc's share of Southeast Asian merchandise trade fell by over a third in the last two decades, and Western Europe was the destination for less than a tenth of Malaysian, Singaporean, South Korean and Taiwanese exports in 2021.

Here, Russia is again moving fast to fill the gap, adopting China as its main trade partner, and consistently exporting oil and gas to eager Asian buyers. And when Moscow suspended its double taxation treaties with "unfriendly" countries around the world in mid-March, most Southeast Asian nations were exempted from this measure.

Moreover, in the last decade, Russia has also become the region's largest arms supplier, recently running joint naval exercises with the Association of Southeast Asian Nations. Indonesia, the Philippines and Malaysia have all rejected imposing sanctions on Moscow, and Malaysia signed a memorandum of understanding to improve agricultural trade earlier this year.

One cannot fault these nations for cooperating with international partners in the interest of addressing their most urgent societal priorities. Nor can one fault them for taking European discourse on international values and change with a pinch of salt, when this supposed change stems not from the recognition of current flaws but the imposition of emergent global trends.

What lessons can be given about territorial integrity and justice, when the events of 2011 in Libya, and their enduring consequences, remain traumatically fresh in African minds? Or when the posture these countries have taken relative to the war in Ukraine is almost identical to that of Europe toward the conflict in eastern DRC?

What lessons should be drawn from European courts proceeding to seize Malaysian assets and properties worth $15 billion, based on a questionable arbitration authorized by a Spanish arbitrator facing criminal prosecution? And who will really benefit given that this claim on sovereign territories, derived from a mid-19th century agreement between a long-vanished Sultanate and a colonial-era British company, is funded by unknown third-party investors?

Whatever the answer to these questions, it is evident that relations between the old and new worlds will continue to be strained as long as underlying assumptions and beliefs don't change.

Specifically, we need a change in thinking, and for the West to understand that developing nations are not oblivious to the many contradictions of rhetoric and practice that characterize the world as we know it - whether that be a system of aid and trade that nourishes the imbalances and ills it purports to address; a discourse on international law and values that crumbles in the face of past transgressions and current drives for reform; or even negotiations on climate finance in which urgency stops when Western economic interests begin.

The Western world can only reverse this trajectory by seeking out a genuinely new footing in its relations with the countries of Africa and Asia, challenging its own understanding of what a respectful partnership between equally legitimate nations truly means.

This isn't about the fact that paying lip service to ideals is struggling to remain convincing, nor is it about entirely conceding these ideals on the altar of economic pragmatism. It's about accepting a due share of responsibility for the current state of affairs, understanding expectations for the future, being willing to make real concessions, and aligning discourse with dollars and deeds.

In doing so, the Western world will reassure those of us who continue to believe in the promises of the U.N. Charter and Universal Declaration of Human Rights, that these weren't merely pretenses to maintain hegemony in the face of existential threats - rather, they are an enduring vision for a better world that remains worth fighting for.

# data[].attributes.attachment_link.title
Relations with Africa, Asia are on brink of collapse - to Russia's benefit

# data[].attributes.attachment_link.description
Jérémy Lissouba is a m ember of p arliament for the main opposition party in the Republic of Congo. He's also a deputy judge in the country's High Court of Justice and an alumnus of the Obama Foundation's 2018 Africa Leaders Program. Over a year since the war in Ukraine began, the world remains caught in the middle.

# data[].attributes.attachment_caption
What or where is the 'Global South'? A social science perspective

# data[].attributes.headline
Про Глобальний Південь

# data[].attributes.subject
Про Глобальний Південь

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
The 'Global South' has become a popular meta category in the practice and study of world politics. Exploiting its analytical potential, Sebastian Haug argues, requires explicit engagement with definitions, meanings and the implications of taken-for-granted framings.

References to the 'Global South' have made it to the centre of debates about world affairs. From climate change activists to diplomats negotiating development finance, 'North' and 'South' have become staple terminology in media and politics.

Academic publications also reflect the current prominence of the 'Global South'. According to the Scopus database, references to the 'Global South' in English-language research have expanded exponentially over the last two decades.

The rise of the 'Global South' in academic publications

Number of publications in Scopus mentioning the term 'Global South' in their title, abstract and/or keywords (1994 - 2020)

A recent Third World Quarterly Special Issue highlights how this steep rise contrasts with significantly lower references to the 'Global North'. In order to shed light on the popularity of the 'Global South', we suggest approaching it as a 'meta category': a tool that helps map global space by classifying a wide range of phenomena.

The whereabouts of the 'Global South'

As a meta category, the 'Global South' has taken on a variety of meanings. It refers not just to landmasses and waters south of the equator, the strictly defined hemispheric south. Instead, the term has been a general rubric for decolonised nations roughly south of the old colonial centres of power.

The first references to the 'South' at the United Nations can be traced back to the 1960s. After the Cold War, the qualifier 'global' began to be added. This underlined interconnectedness in a global(ised) context. It also highlighted the expanding economic and political clout of players across Asia, Africa and Latin America.

Three understandings of the 'Global South' have been particularly prevalent in the analysis of world politics. First, people generally take the 'Global South' to refer to poor and/or socio-economically marginalised parts of the world. The World Bank income-per-capita index has been a popular proxy for mapping aggregate development levels, and for comparing countries and regions over time.

'Global South' refers not just to the hemispheric south. It has been a general rubric for decolonised nations located roughly south of the old colonial centres of power

Second, the 'Global South' has stood for cross-regional and multilateral alliances with references to the 1955 Bandung Conference, the Non-Aligned Movement and the Group of 77 at the United Nations. This is a tricontinental space with platforms and cooperation practices beyond those dominated by former colonial powers.

Third, the 'Global South' has been presented as a space of resistance against neoliberal capitalism. Moving beyond country-based perspectives, this has reframed the 'Global South' as a marker for anti-hegemonic engagement that can happen anywhere.

The analytical potential of the 'Global South'

A wide range of research on world politics can benefit from drawing on the 'Global South' as a meta category. This entails defining what we mean by it. It requires us to steer clear of sweeping generalisations, such as assuming that 'Southern' countries or people are per se destitute. It also means we should avoid superficial frames, such as referring to all studies somehow related to Africa, Asia or Latin America as 'Global South' research.

Instead, research and writing should try to reflect on why we use North-South terminology to approach research questions. It should also consider what the implications of this choice are.

We should avoid superficial frames, such as referring to all studies somehow related to Africa, Asia or Latin America as 'Global South' research

Contributions focusing on the 'Global South' with analytical success make explicit why this focus matters, and how it relates to the analysis of global or transnational linkages. The economic and political 'rise' of China, India and Brazil, for instance, has affected their promotion of solidarity among 'Southern' countries in international governance fora. Discussions about transnational inequalities - from climate justice to comparative value of passports - can also benefit from carefully applied North-South framings.

Researching the 'Global South'

As a relational category, the 'Global South' can help to analyse structural dynamics in today's world that have concrete implications. It directs attention to links between sites and across time, such as historically grown patterns of inequality. In so doing, it highlights the need to consider (post)colonial and (post)imperial trajectories when interpreting the current contours of world politics.

As a relational category, the 'Global South' directs attention to links between sites and across time

Analysing the use of the term 'Global South' itself can, in turn, reveal more about the production and dissemination of knowledge. With Paolo Freire's participatory action research, for instance, we can examine how categories come to be employed, and by whom. Edward Soja's spatial theory, in turn, points to different dimensions of how categories are filled with meaning across sites. Inspired by the writer Chimamanda Ngozie Adichie, a focus on polyphonies - the ways in which different practices contribute to a joint phenomenon - allows us to discuss the complexity of categories used by many people, in many different ways.

An explicit and differentiated engagement with meta categories like the 'Global South' matters because it allows us to reflect on, and improve, the tools we use for making sense of global space. As such, research on meta categories raises - and can contribute to tackling - fundamental questions in the study of world politics.
This post originally appeared as, The 'Global South' and research on world politics, on The Loop, EPRC's political science blog.

# data[].attributes.attachment_link.title
What or where is the 'Global South'? A social science perspective

# data[].attributes.attachment_link.description
The 'Global South' has become a popular meta category in the practice and study of world politics. Exploiting its analytical potential, Sebastian Haug argues, requires explicit engagement with definitions, meanings and the implications of taken-for-granted framings. References to the 'Global South' have made it to the centre of debates about world affairs.

# data[].attributes.attachment_caption
Is Democracy Doomed? The Global Fight for Our Future | Timothy Snyder | TED

# data[].attributes.body
Timothy Snyder 2023

# data[].attributes.attachment_link.title
Is Democracy Doomed? The Global Fight for Our Future | Timothy Snyder | TED

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
With the end of the Cold War, the victory of liberal democracy was thought to be absolute. Observers declared the end of history, confident in a peaceful, globalized future. But we now know this to be premature.

Authoritarianism first returned in Russia, as Putin developed a political system dedicated solely to the consolidation and exercise of power. In the last six years, it has creeped from east to west as nationalism inflames Europe, abetted by Russian propaganda and cyberwarfare. While countries like Poland and Hungary have made hard turns toward authoritarianism, the electoral upsets of 2016 revealed the citizens of the US and UK in revolt against their countries' longstanding policies and values.

But this threat to the West also presents the opportunity to better understand the pillars of our own political order. In this forceful and unsparing work of contemporary history, Snyder goes beyond the headlines to expose the true nature of the threat to democracy. By showcasing the stark choices before us - between equality or oligarchy, individuality or totality, truth and falsehood - Snyder restores our understanding of the basis of our way of life, offering a way forward in a time of terrible uncertainty.

# data[].attributes.attachment_link.description
Check out this great listen on Audible.com. With the end of the Cold War, the victory of liberal democracy was thought to be absolute. Observers declared the end of history, confident in a peaceful, globalized future. But we now know this to be premature. Authoritarianism first returned in R...

# data[].attributes.attachment_caption
Культурна експансія - Твоя Підпільна Гуманітарка

# data[].attributes.headline
Книга Культурна Експансія

# data[].attributes.subject
Книга Культурна Експансія

# data[].attributes.attachment_link.provider_name
Твоя Підпільна Гуманітарка

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Культурна експансія - це процес повільної і поступової окупації Росією українського культурного життя, витіснення з української культури питомих явищ і або їх апропріація, або заміна своїм. Кожен чув про заборони української, знає про русифікованість українського телебачення чи руйнування історичної архітектури в радянські часи. Проте значно менше людей уявляють собі масштаби цієї експансії та глибину російського впливу на кожну сферу культурного життя. Наша антологія подає багатовимірну картину агресивної поведінки Росії в українському культурному полі - від 18 століття і до сьогодні, від архітектури церков до реклами на телебаченні.

Ілюстрації до есеїв можна побачити за покликаннями на папки тут: https://linktr.ee/humanitarka

# data[].attributes.attachment_link.title
Культурна експансія - Твоя Підпільна Гуманітарка

# data[].attributes.attachment_link.description
Статус видання: є в наявності Автори: Євген Лір, Ростислав Семків, Богдан-Олег Горобчук, Остап Українець, Денис Яшний, Діана Клочко, Катерина Липа, Ірина Пустиннікова, Кирило Чуйко, Анжеліка Рудницька, Андрій Забіяка, Олена Чиченіна, Володимир Половський, Євген Ніколаєв.

# data[].attributes.headline
Курс для хаб-хостів

# data[].attributes.subject
Курс для хаб-хостів

# data[].attributes.attachment_caption
How the Ukraine War Reshaped Asia into a Geo-Political Nightmare

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
West needs to act fast on this

The west expected the whole world to denounce Russian aggression in Ukraine when it formed a coalition against it. The 21st century is supposed to be a time where wars are localized and scaled down. Many of us assumed the big wars, in which one section of the world squares off against another, were over.

# data[].attributes.attachment_link.title
How the Ukraine War Reshaped Asia into a Geo-Political Nightmare

# data[].attributes.attachment_link.description
West needs to act fast on this The west expected the whole world to denounce Russian aggression in Ukraine when it formed a coalition against it. The 21st century is supposed to be a time where wars are localized and scaled down.

# data[].attributes.attachment_caption
Dave Snowden | Distributed leadership - process over psycho-paternalism

# data[].attributes.attachment_link.title
Dave Snowden | Distributed leadership - process over psycho-paternalism

# data[].attributes.headline
Книга Dialogue: the Art if Thinking Together

# data[].attributes.subject
Книга Dialogue: the Art if Thinking Together

# data[].attributes.body
Рекомендовано для фасилітаторів

# data[].attributes.attachment_link.description
Dialogue provides practical guidelines for one of the essential elements of true partnership--learning how to talk together in honest and effective ways. Reveals how problems between managers and employees, and between companies or divisions within a larger corporation, stem from an inability to ...

# data[].attributes.headline
Керівництво для хостів 

# data[].attributes.subject
Керівництво для хостів 

# data[].attributes.headline
Переклади термінів 

# data[].attributes.subject
Переклади термінів 

# data[].attributes.attachment_link.description
Awareness Усвідомленість Усвідомленість, усвідомлення, усвідомлювання Shared awareness Спільна усвідомленість спільне усвідомлення, спільне усвідомлювання Collective Action from Shared Awareness Колективні дії зі спільного усвідомлення Колективні дії породжених спільною усвідомлені...

# data[].attributes.headline
Домовленості з інтегральною спільнотою

# data[].attributes.subject
Домовленості з інтегральною спільнотою

# data[].attributes.attachment_link.title
2023_06_20_Зустріч_з_Інтегральною_Спільнотою

# data[].attributes.headline
Як ГО потрапити в іноземні ЗМІ

# data[].attributes.subject
Як ГО потрапити в іноземні ЗМІ

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Важливо, коли ви хочете потрапити у ЗМІ конкретної країни, розуміти, чи лягають ваші повідомлення у місцевий контекст, пріоритети. Наприклад для німців це є:

права жінок, захист прав ЛГБТ+, екологічний напрямок, мігранти, тощо.

# data[].attributes.attachment_link.description
Важливо, коли ви хочете потрапити у ЗМІ конкретної країни, розуміти, чи лягають ваші повідомлення у місцевий контекст, пріоритети. Наприклад для німців це є: права жінок, захист прав ЛГБТ+, екологічний напрямок, мігранти, тощо.

# data[].attributes.headline
Інструменти і практики

# data[].attributes.subject
Інструменти і практики