# data[].attributes.body
1. Перший етап (жовтень 1944 липень 1945 року)

Цей етап депортації був відносно добровільним. Переселення відбувалося в результаті домовленостей між урядами Польщі та Радянського Союзу.

Основний вектор: українське населення переміщалося з територій, які після війни опинилися під контролем Польщі (Лемківщина, Холмщина, Посяння), до західних областей УРСР.

2. Другий етап (вересень 1945 листопад 1946 року)

Переселення набуло примусового характеру і супроводжувалося залученням військових та репресивних органів. Застосовувалися силові методи виселення, а населення втрачало майно та землі.

Основний вектор: українців виселяли з тих самих територій у західні області УРСР. Це переселення часто відбувалося в умовах крайнього примусу і тиску.

3. Третій етап (квітень жовтень 1947 року, Операція «Вісла»)

Операція «Вісла» була однією з найбільш жорстоких акцій примусового переселення. Українців було депортовано на північно-західні та західні території Польщі (так звані «понімецькі землі»). Польська влада прагнула запобігти створенню компактних груп українського населення.

Основний вектор: переселення із західних польських територій на нові території Польщі, отримані після Другої світової війни. Сім'ї розселяли на віддалених від кордонів землях, щоб унеможливити їхнє повернення до рідних місць.

4. Четвертий етап (1951 рік, вирівнювання польсько-радянського кордону)

Остання хвиля депортацій відбулася у 1951 році, коли кордон між Польщею та Радянським Союзом було змінено, а деякі прикордонні райони перейшли до Польщі.

Основний вектор: переселення українців із прикордонних районів, переданих Польщі, до західних областей УРСР.

# data[].attributes.body
Депортації українців у 1944–1951 роках призвели до численних і серйозних наслідків:

1. Демографічні зміни: Значна частина населення була вивезена з рідних земель, що призвело до різкого зменшення чисельності українців у депортованих регіонах.

2. Культурна втрата: Втрата культурних традицій і спадщини, оскільки багато депортованих осіб були носіями локальної культури. Руйнування культурних зв'язків і соціальних структур.

3. Соціальні травми: Депортації залишили глибокі психологічні травми у людей, які пережили цю трагедію. Розрив родин і соціальних зв’язків призвів до відчуження та дезорієнтації.

4. Економічні наслідки: Втрата робочої сили та сільськогосподарського потенціалу в регіонах, з яких було депортовано населення, сприяла економічному занепаду.

5. Політична репресія: Депортації стали частиною більшої кампанії репресій, що підривали будь-які прояви національної свідомості та опору, закріплюючи тоталітарний контроль.

6. Зміна етнічного складу: Заміщення депортованого українського населення іншими етнічними групами, що вплинуло на демографічну ситуацію в країні.

# data[].attributes.body
Для підтвердження аргументів з Постанови Верховної Ради України № 2608 про депортації українців у 1944—1951 роках можна навести такі історичні факти: Операція "Вісла" 1947 рік, операція "Вісла" стала однією з найбільш відомих акцій з примусового переселення українців з їхніх історичних земель. У її межах польський уряд депортував понад 140 000 українців з Лемківщини, Бойківщини, Посяння, Підляшшя та Холмщини до північно-західних районів Польщі (або ж "відроджені землі"). Операція супроводжувалася жорстокими репресіями, зокрема ув'язненням. Заборона повернення: після завершення переселень українцям було заборонено повертатися на їхні рідні землі. Депортовані українці змушені були залишатися на нових місцях проживання під суворим наглядом місцевої влади, що значно обмежувало їхню свободу пересування і політичні права також відбувалась конфіскація майна, після депортації українців їхні будинки та господарства були або зруйновані, або передані іншим власникам. Часто люди втрачали все, що мали, і не отримували жодної компенсації. також відбувалось руйнування української культурної та історичної спадщини, наприклад: У багатьох випадках після депортації українців їхні релігійні та культурні пам'ятки, зокрема церкви, було знищено або переобладнано для інших цілей. Це призвело до втрати значної частини культурної спадщини українців.

# data[].attributes.body
Причини депортацій:

Етнічні чистки та вигнання з рідних земель:

Документ 1 (Михайло Боцуля): Польські солдати виводили українців із сіл примусово, не даючи часу навіть на організацію транспорту. Причиною депортації було бажання польської влади очистити територію від українського населення після того, як ці землі були передані Польщі за рішенням СРСР.

Систематична політика СРСР щодо переселення населення:

Документ 2 (Софія Гулявська): Переселення здійснювалося під конвоєм, силоміць. Це було частиною радянської політики переселення населення для знищення української національної ідентичності та встановлення контролю над українськими етнічними землями.

Знищення української національної ідентичності та спротиву:

Документ 4 (Листівка УПА): Українське населення на Лемківщині, Надсянні, Підляшші та інших землях зазнавало жорстокого терору від НКВД та польської влади. Це було спробою придушити національні рухи опору та викоренити українську національну свідомість на цих територіях.

Розпорошення українців з метою асиміляції:

Документи 5, 7 (Польська партія робітничої): Політичні рішення польського уряду і таємні інструкції під час операції «Вісла» мали на меті не лише переселити українців, але й асимілювати їх у новому польському середовищі. Поляки намагалися уникнути створення компактних українських громад, щоб поступово знищити їхню національну ідентичність.

Стратегічні та безпекові інтереси Польщі та СРСР:

Документ 6 (Гжегож Мотика): Операція «Вісла» була проведена з метою військового контролю над регіоном та знищення українських націоналістичних рухів. Депортації проводилися систематично під суворим контролем військових, що підкреслює стратегічні безпекові інтереси обох держав.

Висновки:

Депортації українців з територій, переданих Польщі після Другої світової війни, були частиною ширшої політики радянського тоталітарного режиму та польської влади. Основними причинами цих депортацій були:

Знищення української національної ідентичності та національного опору;

Забезпечення етнічної чистоти територій;

Асиміляція українців у польському середовищі;

Забезпечення стратегічного контролю над регіонами, що були ключовими з військової точки зору.

Ці депортації стали трагічною сторінкою в історії українського народу, наслідком якої стало не тільки фізичне переміщення, але й серйозні втрати культури та спадщини на етнічних українських територіях.