# data[].attributes.location_name
Білгород-Дністровський, Одеська область, Україна

# data[].attributes.body
Місто, якому близько 2500 років розташоване в Україні. На території сучасного м. Білгорода-Дністровського Одеської області. Та мало хто з туристів, які у той час відвідують фортецю Аккерман знає про це!

Розкопане грецьке місто знаходиться справа від мосту до фортеці. Там немає табличок, ніхто не роздає буклети. А це місце могло б стати туристичною Меккою.

# data[].attributes.location_name
Херсонес Таврійський, вулиця Давня, Севастополь

# data[].attributes.headline
Херсонес Таврійський, вулиця Давня, Севастополь

# data[].attributes.subject
Херсонес Таврійський, вулиця Давня, Севастополь

# data[].attributes.body
Достеменно дата заснування Херсонеса Таврійського не встановлена. Протягом майже всього ХХ ст. загальноприйнятою вважалася дата заснування 422—421 рр. до н. е. греками-дорійцями з Гераклеї Понтійської разом із беотійцями за знаменням Дельфійського оракула[6] як грецький поліс на північному узбережжі Чорного моря і за античної доби став важливим торговельним, ремісничим і політичним центром південно-західного узбережжя Таврики. Херсонес розміщений між Карантинною і Пісочною бухтами в межах сучасного міста Севастополя. Проте найдавніші археологічні знахідки в Херсонесі — уламки чорнофігурної кераміки — датуються рубежем третьої і четвертої чверті VI століттям до н. е., що надало дослідникам аргументів для передатування заснування міста, про що досі точаться дискусії. За свідченням Страбона, поряд з Херсонесом Таврійським розташовувалося інше місто, яке Страбон називає Давній Херсонес, і яке в науковій літературі отримало найменування «Страбонів».

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Херсоне́с Таврі́йський (у перекладі з дав.-гр. Χερσόνησος - ἡ χερσόνησος (ге¯ херсо́не¯сос) означає "півострів", за візантійського часу - Херсон, у давньоруських джерелах - Корсунь) - античне і візантійське місто-держава в південно-західній частині Криму (Севастопольська міськрада).

23 червня 2013 року на 37-й сесії Комітету світової спадщини ЮНЕСКО, що проходила у Камбоджі, Херсонес Таврійський і його хора (сільськогосподарська округа) були включені до списку світової спадщини ЮНЕСКО.

Достеменно дата заснування Херсонеса Таврійського не встановлена. Протягом майже всього ХХ ст. загальноприйнятою вважалася дата заснування 422-421 рр. до н. е. греками-дорійцями з Гераклеї Понтійської разом із беотійцями за знаменням Дельфійського оракула як грецький поліс на північному узбережжі Чорного моря і за античної доби став важливим торговельним, ремісничим і політичним центром південно-західного узбережжя Таврики. Херсонес розміщений між Карантинною і Пісочною бухтами в межах сучасного міста Севастополя. Проте найдавніші археологічні знахідки в Херсонесі - уламки чорнофігурної кераміки - датуються рубежем третьої і четвертої чверті VI століттям до н. е., що надало дослідникам аргументів для передатування заснування міста, про що досі точаться дискусії. За свідченням Страбона, поряд з Херсонесом Таврійським розташовувалося інше місто, яке Страбон називає Давній Херсонес, і яке в науковій літературі отримало найменування "Страбонів".

Херсонес Таврійський є одним із найяскравіших прикладів планування міста античного архітектора Гіпподама, в основу якого покладена система поздовжніх і поперечних вулиць, які перетинаються під прямим кутом, утворюючи квартали - інсули.

У другій чверті-середині IV ст. до н. е. за очільництва Агасікла Гераклейський півострів було розмежовано на сільськогосподарські наділи - клери, що належали громадянам полісу, що сформували округу Херсонеса - хору. Клери розділяли поздовжні і поперечні дороги, що перетиналися на місцевості під прямими кутами.

Економічний і політичний розквіт Херсонесу Таврійського за античного часу припадав на IV-II ст. до н. е. Він був демократичною державою, територія якої до ІІІ ст. до н. е. поширилася і на Північно-Західну Таврику, доєднавши Керкінітиду, Калос-Лімен і інші грецькі міста і поселення на Західному узбережжі Таврики. Херсонес мав власний монетний двір. Основою його економіки було землеробство, тваринництво, морські промисли, виноробство, інші ремесла і торгівля.

Історик Сіріск

За весь час існування міста-держави херсонесцям доводилося вести численні війни. У II століття до н. е. Херсонес вів тривалу війну з пізньоскіфською державою Скілура. Була втрачена Керкінітида, зруйнований Калос-Лімен, ворог неодноразово стояв біля воріт міста. Херсонес був змушений звернутися за допомогою до понтійського царя Мітрідата VI Євпатора, який скерував до Криму великий загін на чолі з полководцем Діофантом. Діофант на чолі об'єднаної армії, куди входили херсонеські і понтійські війська, протягом трьох кампаній (у 110- 107 рр. до н. е.) розгромив скіфів, взяв Феодосію, дійшов до Керченського півострова й захопив Пантікапей. Проте Херсонесу не вдалося зберегти свою самостійність: він увійшов до складу держави Мітрідата.

Після смерті Мітрідата VI Євпатора політична карта всього Східного Середземномор'я кардинально змінилася. Вибираючи з двох бід меншу, херсонесці вирішили "стати під тверду руку" Риму як "вільного міста" і позбутися принизливої опіки царів Боспору. Імператор Риму Гай Юлій Цезар прийняв Херсонес під опіку Риму. Однак пізніше, ідучи за своїм улюбленим принципом "розділяй і володарюй", римські імператори то підпорядковували місто своїм союзникам - боспорським царям, то надавали йому "свободу", коли необхідно було стримати амбіції боспорських монархів.

У цитаделі міста, змінюючи і доповнюючи один одного, стояли загони I Італійського, XI Клавдієвого та V Македонського легіонів з провінції Нижня Мьозія (територія сучасної Болгарії), а в херсонеській гавані базувалися кораблі Мізійського Флавієвого флоту. У місті розташовувалась ставка військового трибуна, якому підпорядковувалися сухопутні й морські сили в Криму. Через загрозу вторгнення гунської орди в останній чверті IV ст. римське командування передислокувало у Таврику легіон Balistarii Seniores, що підпорядковувався військовому магістру Сходу, а згодом склав основу херсонеського гарнізону.

Південно-Західна Таврика містить чимало свідчень існування ранньохристиянських громад, одна з яких знаходилась безпосередньо в Херсонесі. На території Херсонеського городища в його центральній частині відкрита крипта із християнським храмом у дворі заможного будинку херсонеситів. Чіткого датування цієї споруди немає, проте, виникнення над нею в часи після офіційного хрещення Херсонеса наземної церкви, вписаної абсидою в абсиду крипти, вказує на існування секти християн ще за часу їх переслідувань. Є три основні версії проникнення християнства в Херсонес (заслання Св. Климента (римська версія), апостольська діяльність Андрія Первозваного (константинопольська версія), місія Св. Василія і послідовників (Житія Св. єпископів Херсонських, єрусалимська версія).

У V столітті християнство стає офіційною релігією. Руйнуються пам'ятки античного мистецтва, театр, храми, їх заміняють християнські церкви, каплиці. У складі Римської держави в IV-V століттях місто вело війни із варварами, серед яких особливо відзначалися гуни. У V ст. н. е. Херсонес підпорядковується Візантії, яка в VI ст. оточує Південно-Західну Таврику вервечкою фортець, паралельно навертаючи в християнство навколишніх варварів, серед яких переважали гото-алани. Херсонес, захищений потужними оборонними стінами, продовжує жити ще тисячоліття.

У V столітті Херсонес увійшов до складу Візантійської імперії. З V до XI століття Херсонес був найбільшим містом на північному березі Чорного моря і важливим центром візантійської культури. З IX століття він став однією з її військово-адміністративних областей (фем) як Херсон. До того часу змінився не тільки зовнішній вигляд середньовічного міста, а і його ім'я: візантійці називали його Херсоном, слов'яни - Корсунем.

581 року Херсонес обложило військо Тюркського каганату, що переправилося через Керченську протоку у Крим 576 року.

Херсонес у руській політиці

Тюрки обкладали візантійський Херсонес 581 року

Після падіння Константинополя і Києва важливість Херсонесу, як складової складної системи торговельних шляхів зникла. Місто починає занепадати. У середині XIV століття, коли торгівлю на Чорному морі монополізували генуезці, Херсонес швидко занепав і був знищений татарами ( 1299 р. - нападом Ногая). Великий князь Литовський Ольгерд розбив кримськотатарське військо в 1363 році поблизу гирла Дніпра та продовжив свій похід у Криму, спустошивши Херсонес і захопивши тут всі цінні церковні предмети. Його наступник Вітовт в 1397 році пішов на Крим, дійшов до Кафи і знову зруйнував Херсонес.

У 1399 році темник Золотої Орди Едигей захоплює і спалює місто. Попри існування на місці Херсонеса-Херсона поселення XV ст., воно вже не мало ані міського характерного попереднього планування, ані традиційності районування. Розкопками найпізніших районів було знайдено кістяки людей, які лежали під стінами споруд на вулицях в нехарактерних для обряду поховання позах, що є одним із основних свідчень про знищення міста, коли загиблих нема кому було ховати. Після цього нищівного удару Херсонесу вже не судилося піднятися. Херсонес був насамперед торговим містом і загинув не лише внаслідок нападів та плюндрування, а й через дедалі більшу конкуренцію з генуезцями і венеційцями, що створили власну мережу фортець - Каламіту, Чембало, Чоргун, Сугдею, Кафу та інші.

Херсонес. Підмурки християнської церкви доби Візантії

Херсонес був класичним грецьким полісом з демократичною системою управління. Вищим органом влади були народні збори всіх вільних громадян чоловічої статі, які досягли повноліття. Народні збори приймали закони і вирішували найважливіші питання. Повсякденним життям міста керували виборні колегії, які здійснювали спостереження за всією діяльністю жителів міста. Історики припускають, що члени ради обиралися на місяць, а її секретар (грамматевс) - на рік. Ім'я царя ( базилевса) було епонімом, тобто його ім'ям називався і датувався рік. Від стародавньої високої посади царя збереглися почесні, але тільки формальні релігійні функції. Для командування військом обиралася колегія стратегів, пізніше їх замінили архонти.

Колегія деміургів охороняла чистоту демократичного ладу. У місті існували народний суд і спеціальні посадові особи - дікасти (судді). Рішення суду приймалися за допомогою голосування остраконами або камінчиками, тобто таємним голосуванням. Державна скарбниця і священні суми перебували у віданні різних осіб, які також обиралися народом, а після закінчення терміну служби звітували перед народними зборами про проведені витрати. Агораноми спостерігали за порядком на ринку, астіноми - за точністю мір ваги та об'єму, імена останніх карбувалися на монетах і ручках амфор.

Як і в інших античних державах, в Херсонесі надавали великого значення фізичному вихованню та навчанню. Тому тут існувала особлива посада гімнасіарха. Всі ці посади були виборними, вибори проводилися або хейротонією (голосування підняттям рук), або за жеребом. До числа найважливіших посадових осіб належали номофілаки - магістрати, характерні виключно для аристократичних та олігархічних держав, де вони мали право накладати покарання, призначати послів тощо. Така риса аристократичного устрою пов'язана із необхідністю бути в постійній військовій готовності, коли представники найзаможніших родин виступають основою збройних сил.

У I столітті до н. е. Херсонес втратив демократичну форму правління, потрапивши в залежність від Римської імперії і довго служив основним форпостом її політики в Північному Причорномор'ї.

Залишки давилень виноробні в Херсонесі

Торгівля Херсонесу була переважно посередницькою. Власне, і постання Херсонеса, як класичного поліса, відбулось після створення Афінського морського союзу. З грецьких міст Малої Азії, островів Егейського моря та материкової Греції ( Гераклея, Синоп, Делос, Родос, Афіни) купці привозили сюди прикраси з дорогоцінних металів, зброю, розмальований чорно-лаковий посуд, оливкову олію, мармур тощо. Частина цих товарів перепродувалася сусідам - скіфам. Значну частку херсонеського експорту становили товари: хліб, худоба, шкіри, хутра, мед, віск, а також раби.

Гераклійський півострів херсонесці перетворили на свою сільськогосподарську зону - так звану хору, де були споруджені укріплення, садиби, розмежовані наділи, зазеленіли виноградники і сади (пор. Поселення Панське). Виноградарство та виноробство склало основу місцевого сільського господарства. У самому місті розвивалися ремесла: гончарне, ковальське, ливарне, будівельне й косторізне. У всі часи жителі Херсонесу були чудовими мореплавцями і рибалками.

Римський протекторат сприяв економічному піднесенню в I-III століттях. Городяни активно зміцнювали міські стіни і вежі, споруджували нові храми, будували терми (лазні), перебудовували амфітеатр, провели декілька гілок водогону. Херсонес вів жваву торгівлю з великими торговельно-ремісничими центрами Чорного і Середземного морів, і насамперед зі своїми традиційними партнерами на південному березі Понту - Гераклеєю, Синопом, Амісою, Амастрією. У Херсонесі періодично поновлювалося карбування золотих монет (див. Монетний двір (Херсонес)). До товарів, що традиційно імпортувалися в місто, додалися витончений скляний та бронзовий посуд, різноманітна червоно-лакова кераміка, прянощі. З міста у великих обсягах вивозилася сільськогосподарська продукція, шкіри, солона і сушена риба, рибні соуси. У цей час рибальство перетворюється на самостійну галузь міського господарства. В ході розкопок виявлено приблизно сотню рибозасолювальних цистерн, місткість деяких з них сягала 30-40 тонн.

Після захоплення Херсону Володимиром, Візантія уклала з Київською Руссю рівноправний союз. Херсону, який служив посередником у торгівлі, цей союз був дуже вигідний. Звідси в Малу Азію і Візантію відправляли продукти сільського господарства і тваринництва; з південних країн у Херсон і далі, на північ, везли зброю, тканини, олію.

У XI-XII століттях спостерігається деяке ослаблення торгово-економічних позицій Херсона. Однак місто ще зберігало своє значення як опорний пункт візантійської військово-політичної присутності в регіоні, що підтверджують знахідки печаток Севастії - вищих чиновників, членів імператорських родин.

Згодом могутність Візантії ослабла, і в XIII столітті торгівля на Чорному морі опинилася в руках італійських (венеційських, а потім генуезьких) купців, які заснували у Криму свої факторії. Торгові шляхи перемістилися до Східного Криму, і це стало однією з причин занепаду економіки Херсонеса.

До середини XV століття життя в Херсонесі остаточно згасло.

Херсонеське городище є залишками античного міста Херсонес Таврійський (за Візантії - Херсон). Виникло місто на мисі між Карантинною і Пісочною бухтами в його північно-східній частині навколо давнього порту, що продовжував функціонувати протягом всієї історії міста. В цій частині було знайдено найдавнішу античну кераміку останньої третини VI ст. до н. е., проте виникнення міста в цей час піддано критиці. Є підстави стверджувати про будівництво фортифікаційних споруд - стін із вежами і в'їздами вже у V ст. до н. е., але збережені будівельні залишки оборонних стін відносяться до ІІ чверті - середини IV ст. до н. е. і пов'язуються із ім'ям і постаттю Агасікла. Початково оборонні споруди відокремлювали землі північно-східного району Херсонеса із портом. На зламі IV ст. до н. е. територія міста збільшується більш ніж удвічі і будується нова фортифікація. В цей час будуються ворота в портовій частині, в ІІІ ст. до н. е. зводиться вежа Зенона - потужна кутова оборонна споруда, що захищала під'їзд до головних воріт в портову частину міста. В римський час близько ІІ ст. н. е. зводиться протейхізма - зовнішня захисна стіна, що утворюючи разом із основною стіною перибол, захищала в'їзд до головних воріт. Також повністю перебудовується припортовий район, там зводиться цитадель із преторієм і митниця зі складами, перебудовується і укріплюється вежа Зенона. Територія міста розширяється до півдня, ймовірно, внаслідок росту кількості населення і потреб нової забудови. Нові оборонні стіни будуються на підвищеній частині неподалік Пісочної бухти на місці еліністичних некрополів. Одна із могил, що потрапила під куртину, була залишена на місці під аркою, що дотепер збереглася у стіні. У візантійський час оборонні споруди Херсона також зазнають кардинальної перебудови, змінюється система в'їздів і оборонних веж. Ця система функціонувала аж до загибелі Херсонеса на зламі XIV ст. від набігу татар.

Попри відсутність будівельних залишків, доволі впевнено можна говорити про традиційне розташування теменоса (храмової ділянки) і агори (головної площі) в місті вже у IV ст. до н. е. - в центральній частині городища. В середні віки ці ділянки були забудовані житловими кварталами.

Система вулиць Херсонеса демонструє класичний приклад античного міста, створеного за Гіподамовим планом: довгі поздовжні вулиці під прямим кутом перетинаються додатковими поперечними. Вулиці ділять міську забудову на квартали-інсули. Квартали забудовуються класичними античними будинками із андроном (внутрішнім двором). У кожному такому будинку було невеличке домашнє святилище. За християнських часів планування міста не змінюється, за винятком появи в кожному кварталі-інсулі невеликої каплиці. Замість зруйнованих античних храмів на теменосі в IV-VI ст. будуються християнські храми в візантійській архітектурній традиції в різних районах міста.

Навколо Херсонеса розташовані його чисельні некрополі - кладовища. За християнських часів деякі з них, де були поховані перші вбиті язичниками християни, отримали статус святих місць. На самому ж городищі також відомі поховання, щоправда, це не було системним явищем. Декілька могил опинилися в межах міста у зв'язку із перебудовою оборонних стін, самі стіни в різних частинах також містять низку нерядових поховань, пов'язаних із видатними людьми міста. Частина ранніх і ранньосередньовічних поховань, знайдених на території городища, пов'язані із його недостатньо жорстким раннім плануванням або якимись процесами, які призвели до відходу від загальноміської традиції виносу некрополів за межі міст.

На Дівочій горі, що розташована упритул до городища Херсонеса, знаходиться одне із ранньохристиянських кладовищ міста. В середньовічних джерелах це місце відоме під назвою "Святі могили". Ймовірно, що там було поховано перших християн-мучеників, убитих місцевими язичниками. Згодом на цьому місці виникає підземна крипта, а потім і наземний храм. Цей ранньохристиянський поховально-поминальний комплекс, а згодом і монастир продовжує функціонувати за панування османів після загибелі Херсонеса-Херсона як обитель Богородиці Влахернської.

На місці городища Херсонеса відомо чимало пам'яток деколонізаційного періоду від кам'яної доби до раннього залізного віку, але всі вони відомі за перевідкладеними у античних і середньовічних шарах знахідками. Спадковості між пам'ятками таврів на місці Херсонеса і виникненням античного міста не простежується.

Пам'ятка розташована за адресою: м. Севастополь, вул. Древня, 1. Заповідна територія городища Херсонеса Таврійського складає 42,6430 га. Заповідна ділянка обмежена з півночі береговою крайкою Чорного моря; зі сходу - береговою крайкою Карантинної бухти; з півдня - територіями військових частин по вул. Древній та Єрошенка; із заходу - територією парку ім. Анни Ахматової (по вул. М. Островського) і береговою крайкою Піщаної бухти.

Географічні координати: широта: 44º 36' 52,25 пн.. - 44º 36' 25,75 пн., довгота: 33º 29' 05,37 сх. - 33º 29' 51,41 сх., центральна точка: 44º 36' 39,38 пн./33º 29' 29,17 сх..

Хора або сільськогосподарська округа античного полісу була основою його функціонування і підмурком демократичного ладу. Вона складалася із приватних наділів, що належали громадянам полісу (причому, саме наявність приватної власності на землю із правом передачі її в спадок було основою виникнення громадянства і набуття прав політа - громадянина полісу), і земель міської громади (громадські землі і священні ділянки).

Хора Херсонеса на Гераклейському півострові, або ближня хора розмежовувалась у два етапи: в І половині IV ст. до н. е. виникає межування в північній частині півострова в безпосередній близькості до бухт уздовж одного із перших античних шляхів - із Херсонеса на березі Карантинної бухти до Страбонова Херсонеса на Маячному півострові. Ця рання північна хора тяжіє до двох поселень: ділянка від Маячного перешийка до Стрілецької бухти - до Страбонова Херсонеса, а ділянка від Стрілецької до Південної бухти до Херсонеса Таврійського. Також виникає межування на півдні Гераклеї, як коротко називають півострів - від мису Виноградний до Балаклавської бухти біля античного поселення Симболон Лімен. На місці розмежованої хори знаходиться чимало поселень кизил-кобинської культури, проте всі вони мали сезонний характер, стаціонарні поселення таврів, що атрибутуються кизил-кобинською культурою, знаходились в долинах річок - Інкерманській, Кара-Кобинській, Балаклавській. Крім того, чимало пам'яток попередніх епох - доби каменю, бронзи, раннього заліза розташовано на клерах Херсонеса.

Близько середини IV ст. до н. е. за правління Агасікла Гераклейський півострів розмежовується повністю цього разу за єдиним планом разом із переплануванням самого Херсонеса Таврійського, ймовірно, об'єднавши навколо себе всі античні поселення Гераклеї. Розмежування відбулося за системою Гіпподама Мілецького. Мережею поздовжних і поперечних доріг і межових стін, що перетиналися під прямими кутами землі було поділено на більш ніж 400 рівних ділянок площею 26,5 га. Кожна із цих ділянок була обмежена проїзними дорогами і поділена в свою чергу межовими кам'яними стінами висотою до 2 м на шість рівних по площі наділів близько 4,5 га кожний. Двоє таких наділів складали клер - частку землі поліса, що розподілялася між його громадянами за жеребом. Наділи також мали і внутрішнє розмежування на поля, плантажі для виноградників і садиби. Таким чином Херсонес здійснив розподіл більш ніж 10 000 га тільки на Гераклейському півострові. Унікальна система межування в Херсонесі Таврійському, майже ідеально відповідна Гіпподамову плану, разом із такою саме системою планування міста Херсонеса і дуже хороше збереження будівельних залишків цього античного поліса із хорою стали основним аргументом для внесення цієї пам'ятки до списку всесвітньої спадщини ЮНЕСКО у 2013 р.

Найкраще збереженими для номінування до списку всесвітньої спадщини визнано шість ділянок:

Ділянка хори в Юхариній балці (широта: 44º 33' 25,39 пн. - 44º 32' 23,52 пн., довгота: 33º 27' 31,60 сх. - 33º 28' 49,77 сх., центральна точка: 44º 33' 00,62 пн./33º 28' 11,61 сх.)

Ділянка хори у балці Бермана (широта: 44º 31' 37,48 пн. - 44º 31' 17,10 пн., довгота: 33º 29' 49,25 сх. - 33º 30' 20,46 сх., центральна точка: 44º 31' 25,69 пн./33º 30' 03,16 сх.)

Ділянка хори на Безіменній висоті (широта: 44º 31' 45,47 пн. - 44º 31' 23,22 пн., довгота: 33º 32' 38,11 сх. - 33º 33' 02,83 сх., центральна точка: 44º 31' 34,01 пн./33º 32' 48,39 сх.)

Ділянка хори у Стрілецькій балці (широта: 44º 34' 25,00 пн. - 44º 34' 04,74 пн., довгота: 33º 28' 27,91 сх. - 33º 28' 47,30 сх., центральна точка: 44º 34' 15,48 пн./33º 28' 39,50 сх.)

Ділянка хори на перешийку Маячного півострова (широта: 44º 33' 55,55 пн. - 44º 33' 26,49 пн., довгота: 33º 24' 24,42 сх. - 33º 24' 41,88 сх., центральна точка: 44º 33' 44,38 пн./33º 24' 32,38 сх.)

Ділянка хори на Виноградному мисі (широта: 44º 31' 19,75 пн. - 44º 31' 01,24 пн., довгота: 33º 28' 03,34 сх. - 33º 28' 25,75 сх., центральна точка: 44º 31' 10,44 пн./33º 28' 11,92 сх.)

На зламі IV-III ст. до н. е. коли Херсонеська держава поширила свою владу на Північно-Західну Таврику, забравши до свого складу Керкінітиду, Калос-Лімен, садиби і поселення західного узбережжя Таврики, там також з'являються плантажні стінки розмежування земель на наділи, щоправда, їх площа значно більша за наділи на Гераклеї. Ці землі є дальньою хорою Херсонеса. Крім того, є залишки межових стін на північній стороні м. Севастополь, щоправда, вони досі лишаються мало дослідженими.

На початок весни 2014 року значна частина гераклейської хори - близько ¼ її території - займала багатоповерхова житлова і промислова забудова м. Севастополя. На цій території практично втрачено стародавнє розпланування, однак зберігаються місця розташування декількох античних садиб. Ще близько ¼ території хори перебувало під сучасною садибною забудовою (приватні володіння і садові кооперативи), при цьому багато ділянок цієї забудови зберігають планування і парцеляцію стародавнього розмежування. Нарешті, близько ½ території близької хори Херсонеса залишалося незабудованою і лише частково використовувалося як сільськогосподарські і лісові угіддя. Нині недоторканий ландшафт хори зберігається на площі не менш 2000 га: на космічній зйомці цієї території чітко видні сліди розмежування античної хори. В межах цієї території особливою збереженістю виділялися заповідні ділянки з розташованими на них пам'ятками - залишками стародавніх доріг, межових і плантажних стін, руїнами садиб - що вичерпно характеризують гераклейську хору Херсонеса Таврійського.

Руїни Херсонесу використовувались як будівельний матеріал при створенні Севастополя.

Професор Кембриджу, мандрівник Е. Д. Кларк стверджував після відвідин Херсонесу 1812 року:

руїни Херсонесу були ще тривалі й були ще скрізь навіть двері будов... але як прийшли росіяни, то все було здемольоване. Своїми очима бачив закладання вибухівки під античні храми, розтягування мармурових блоків каменю за наказом зверху.[23]

Базиліка 1935 року
на купюрі "Одна гривня"

Дослідження руїн колишнього Херсонесу розпочато з 1827 р., а систематичні розкопи - з 1876 р. (Р. Ленер, К. Гриневич, Г. Бєлов, П. Якобсон та ін.). При розкопах виявлено залишки фортифікаційних споруд різних будівельних періодів, житлових кварталів, будинків із цистернами для збору дощової води, окремих водозбірних цистерн, терм, господарчих і ремісничих споруд; понад 50 християнських церков, театру (на 3000 осіб) тощо. За мурами міста знаходились некрополі, де також досліджено чимало поховань з багатим інвентарем і влаштуванням.

1892 року на місці городища відкритий Національний заповідник "Херсонес Таврійський".

Портик базиліки 1935 року в Херсонесі увечері після заходу Сонця

Парк буде розміщений на околиці античного міста, де є цікаві археологічні об'єкти античної доби (ділянки античних шляхів, залишки садиб, стародавні винарні, залишки від античних виноградників і садів). За планом, частка ділянок буде лише законсервована, інші будуть музеєфіковані, на вільних, сусідніх ділянках можливе створення макетів садибних будівель з частковою їх ревіталізацією і включенням для туристичного використання.

Створення археологічного парку дасть змогу залучити нові інвестиції в проєкти укріплення берегів, які частково поглинуло море. В археологічному парку планують створити нову експозицію, школу археології. Іде розробка концепції парку на 2010-2018 роки. Перша черга споруд виникне в Юхариній балці. Тут планують створення візит-центру з екскурсійним бюро, з музейною крамницею, з павільйоном інтерактивної експозиції.

Після Анексії Криму Росією висловлювалися побоювання щодо збереження цілісності спадщини музею. 2015 року російською армією була залитий бетоном ділянка давньої садиби на мисі Херсонес.

2021 року російська влада оголосила про наміри капітального розширення комплексу з назвою "Новий Херсонес". Проєкт викликав широку критику суспільства, особливо через використання екскаваторів та заливку бетоном у буферній зоні.

Херсонес Таврійський і його хора був включений до світової спадщини ЮНЕСКО 23 червня 2013 на 37-й сесії Комітету всесвітньої спадщини ЮНЕСКО у Камбоджі. Рішення про включення було одноголосним. Єдине зауваження стосувалося до величезної православної церкви-новобудови у самому центрі Херсонеського городища, що, на думку деяких археологів, шкодить древньому пам'ятникові.

1. Сорочан, Сергей (5 вересня 2017). Византийский Херсон (вторая половина VI - первая половина X вв.). Том II. Часть I (рос.). Litres. ISBN 978-5-04-073735-2.

2. Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 372. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

3. Херсонес визнали спадщиною ЮНЕСКО 24 (телеканал), 23.06.2013

4. Вус, О. В. (2016). Мобильная группировка римской армии в Таврике в конце iii - v вв. Н. Э. ISSN 2219-8857.

5. Вус, О. В. (2015). Боевая деятельность легиона Balistarii Seniores в Крыму в IV-V вв. (вид. LAUREA I. Античный мир и Средние века: Чтения памяти профессора Владимира Ивановича Кадеева. Материалы). Харьков. с. 74-79. ISBN 978-617-578-222-4.

6. Вус, О.В. (2017). Оборонительные сооружения ранневизантийского Херсона: реконструкция и развитие городской фортификации в iv-vi вв. ISSN 2219-8857. doi:10.24411/2219-8857-2017-00008.

7. Вус, О. В. (2010). Оборонна доктрина Візантії у Північному Причорномор'ї: інженерний захист Таврики та Боспора в кінці IV - на початку VII ст.. Львів: Тріада-Плюс. с. 60-104. ISBN 978-966-486-068-7.

8. Буйских А. В. Херсонес Таврический в VI в. до н.э.: реальность историческая или археологическая? // Античный мир и археология, 2006.

9. Буйских, Алла (2008). Пространственное развитие Херсонеса Таврического в античную эпоху (російською). Симферополь: Материалы по археологии, истории и этнографии Таврии.

10. Кравченко Е. А. Таври і Херсонес // Археологический альманах, 22, 51-71.

11. ↑ Номінація для внесення до Списку всесвітньої спадщини. Стародавнє місто Херсонес Таврійський та його хора (V ст. до н. е. - XIV ст. н. е.). Севастополь, 2011.

12. Kravchenko, E. 2005. Ceramics of Kizil-Koba Culture from the Excavations on Bezymyannaya Hill, Archaeology at Kiev-Mohila Academy, KM Academia, Kiev, р. 116-125.

13. Кравченко, Э. А. 2005. Природная среда и население Западного Крыма до основания античных центров, Херсонес Тавриченский во второй четверти VI - середине I вв. до н.э., Академперіодика, Київ, с. 29-58.

14. Зубар В. М., Буйських А. В., Кравченко Е. А., Русяева М. В. (2005). Херсонес Таврический в третьей четверти VI - середине I в. до н.э. Очерки истории и культуры (російська). Київ: ВД "Академперіодика". с. 628 с. ISBN 966-360-032-2.

15. Николаенко Г. М. Хора Херсонеса Таврического. Земельный кадастр IV-III вв. до н. э. - Севастополь, 1999, 2001

16. Cleere, C., Trelogan, J. and Eve S. Condition recording for the conservation and management of large, open-air sites: a pilot project at Chersonesos (Crimea, Ukraine), In: REPORT ON THE JOINT WORLD HERITAGE CENTRE / ICOMOS REACTIVE MONITORING MISSION TO THE WORLD HERITAGE SITE OF ABU MENA, EGYPT, 18 - 23 NOVEMBER 2012

17. Василь Верига. Нариси з історії України (кінець XVIII - початок ХІХ ст.).- Львів: Світ, 1996.- 448 с.- С. 34. ISBN 5-7773-0359-5

18. Окупанти залили бетоном античну садибу в Херсонесі

19. Миллиарды на "Нью-Херсонес": что Россия хочет построить на территории древнего города - Крим.Реалії. 02 вересня 2021

20. "Новый Херсонес" продолжают заливать бетоном- ForPost, 21 жовтня 2021

21. Херсонес включили до Світової спадщини ЮНЕСКО Українська служба BBC, 23 червня, 2013 p.

В. Зубар. Херсонес Таврійський // Енциклопедія історії України : у 10 т. / редкол.: В. А. Смолій (голова) та ін. ; Інститут історії України НАН України. - К. : Наукова думка, 2013. - Т. 10 : Т - Я. - С. 372-378. - 784 с. : іл. - ISBN 978-966-00-1359-9.

В. М. Зубарь, А. В. Буйских, Э. А. Кравченко, М. В. Русяева. Херсонес Таврический в третьей четверти VI-середине I вв. до н. э. Очерки истории и культуры, Киев: Академпериодика, 2005.

Вус О. В. Мобильная группировка римской армии в Таврике в конце III-V вв. н. э. // МАИАСП. - 2016. - Вып. 8. - С. 357-376.

Вус О. В. Оборонительные сооружения ранневизантийского Херсона: реконструкция и развитие городской фортификации в IV-VI вв. // МАИАСП. - 2017. - Вып. 9. - С. 203-247.

Вус О. В. Оборонна доктрина Візантії у Північному Причорномор'ї: інженерний захист Таврики та Боспора в кінці IV - на початку VII ст. - Львів: Тріада Плюс, 2010. - 304 с.

Гавриленко О.А. Античні держави Північного Причорномор'я: біля витоків вітчизняного права (кінець VII ст. до н. е. - перша половина VI ст. н. е.). Монографія. - Харків: Парус, 2006. - 352 с.

Г. Белов. Херсонес Таврический. - П., 1948.

Горный Крым. Атлас туриста / ГНПП "Картографія", Укргеодезкартографія ; ред.: Д. И. Тихомиров, Д. В. Исаев, геоинформ. подгот. Е. А. Стахова. - К. : ДНВП "Картографія", 2010. - 112 с.

Е. А. Кравченко. Таври i Херсонес, У: Археологический альманах, Древняя и средневековая Таврика, 22, 2010, 51-71.

Кадеев В. Очерки истории экономики Херсонеса Таврического в І-IV вв. нашей эры. - X., 1970.

Наследие византийского Херсона: [кат. лучших музейн. собр. различных государств: фотоальбом / авт.-сост.: Т. Яшаева и др.] ; Нац. заповедник "Херсонес Таврический", Гос. Эрмитаж, Гос. ист. музей. - Севастополь [и др.]: Телескоп, 2011. - 706, [1] с. : фот., цв. фот. ; 29х23 см. - В вых. дан. также: Остин (США): Ин-т классич. археологии: Ин-т гуманитар. исслед. Паккарда - На авантит.: К 185-летию раскопок Херсонеса Таврического. - Парал. тит. л. укр., англ. - Текст парал. рус., укр., англ. - Библиогр.: с. 678-705. - Указ.: с. 706-707. - 1 000 экз.- ISBN 978-966-1539-22-7. - ISBN 978-0-9748334-2-2 (ИКА Техас. ун-та)

Некрополь Херсонеса Таврійського. Нові сторінки в історії досліджень / О. Рішняк [та ін.] ; [пер. англ. Зайшла Н. О.] = Necropolis of Chersonesos Tauric. New pages in the history of research / O. Rishnyak [et al.]. - Львів: [б. в.], 2012. - 123 с. : іл. - Текст парал. укр., англ. - Бібліогр.: с. 120-122. - ISBN 978-966-2067-13-2

Поселення херсонеської хори Маслини у Північно-Західній Тавриці: [монографія] / В. В. Котенко ; Харків. нац. ун-т ім. В. Н. Каразіна. - Харків: ХНУ ім. В. Н. Каразіна, 2017. - 227, [84] с. : рис. - Дод. тит. арк. англ. - Бібліогр.: с. 213-227. - ISBN 978-966-285-390-2

Пятишева Н. Ювелирные изделия Херсонеса. - Москва, 1956.

Релігійний світогляд населення античного Херсонеса / Т. М. Шевченко ; Нац. акад. наук України, Ін-т археол. - К. : Ін-т археол. НАН України, 2011. - 511 с. : іл. - Рез. англ., рос. - Бібліогр.: с. 400-470. - ISBN 978-966-02-6303-1

Скарби Херсонеса Таврійського = Сокровища Херсонеса Таврического = Treasures of Tauric Chersonesos: [альбом / авт.-упоряд.: М. Алексєєнко та ін. ; фотозйомка: К. Зикова та ін.]. - Київ: Мистецтво, 2014. - 319 с. : кольор. фот. ; 34х23 см. - На авантитулі: До 1025-річчя Хрещення Київської Русі. - Текст та підписи до фот. парал. укр., рос., англ. - ISBN 978-966-577-203-3

Сорочан С. Б. Византийский Херсон (вторая половина VI - первая половина X вв.) Очерки истории и культуры. Ч. 1-2. / Отв. ред. Г. Ю. Ивакин. - Харьков: Майдан, 2005.

Сорочан С. Б. Византийские военные силы в Крыму в VI-VII вв. // Stratum Plus. Время великих миграций. - 2014. - № 6. - С. 113-131.

Сорочан С. Б. Государственное устройство раннесредневекового Херсона и "призраки самоуправления" // Византийский временник. - 2003. - Т. 62. - С. 21-46.

Сорочан С. Б., Зубарь В. М., Марченко Л. В. Жизнь и гибель Херсонеса. - Харьков: Майдан, 2001.

С. Б. Сорочан, М. В. Зубарь, Л. В. Марченко. Херсонес, Херсон, Корсунь. - Київ: Стилос, 2003

Шубарт, Павло. Пізнай свій край, або Україна чудесна// Чорноморські новини, 2007. - № 117-118.

Шестаков С. Очерки по истории Херсонеса в VI-X веках по Р.X. - Москва, 1908

Якобсон А. Средневековый Херсонес XII-XIV вв. - П., 1950

# data[].attributes.attachment_link.title
Херсонес Таврійський - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Херсоне́с Таврі́йський (у перекладі з дав.-гр. Χερσόνησος - ἡ χερσόνησος (ге¯ херсо́не¯сос) означає "півострів", за візантійського часу - Херсон, у давньоруських джерелах - Корсунь) - античне і візантійське місто-держава в південно-західній частині Криму (Севастопольська міськрада). 23 червня 2013 року на 37-й сесії Комітету світової спадщини ЮНЕСКО, що проходила у Камбоджі, Херсонес Таврійський і його хора (сільськогосподарська округа) були включені до списку світової спадщини ЮНЕСКО.

# data[].attributes.location_name
Пантікапей, Керч

# data[].attributes.headline
Пантікапей, Керч

# data[].attributes.subject
Пантікапей, Керч

# data[].attributes.body
Пантікапе́й (грец. Παντικάπαιον  можливо від іранського Panti-Kapa рибний шлях) — давньогрецький поліс, що існував на місці сучасного міста Керч; столиця Боспорського царства.

Деякі давні джерела стверджують, що в Пантікапеї народився Геракл — легендарний прабатько скіфів і тевкрів.

Більш детальна інформація: https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9F%D0%B0%D0%BD%D1%82%D1%96%D0%BA%D0%B0%D0%BF%D0%B5%D0%B9

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Пантікапе́й ( грец. Παντικάπαιον можливо від іранського Panti-Kapa рибний шлях) - давньогрецький поліс, що існував на місці сучасного міста Керч; столиця Боспорського царства.

Деякі давні джерела стверджують, що в Пантікапеї народився Геракл - легендарний прабатько скіфів і тевкрів.

За часів аргонавтів син Еета, переслідуючи елінів, які вкрали Медею і золоте руно, прибув з Колхіди, з володінь свого батька, на берег Боспору Кімерійського. Тут він отримав від скіфського царя Агаета частину землі та заснував Пантікапею. При цьому пантікапейці повідомляли, що назва міста взята від назви річки Пантікапеї (згадував ще Геродот), яка відмежовує землю скіфів-землеробів від землі скіфів-кочівників. Назва річки Пантікапея, як і назва міста, пов'язана з богом Паном, лик якого часто зображався на монетах Пантікапеї.

Пантікапей був заснований у 1-й половині 6 століття до н. е. на західному березі Керченської протоки (на місці сучасної Керчі) переселенцями з Мілета та інших центрів Давньої Греції. З 2-ї половини 6 століття до н. е. карбував власну монету. З утворенням близько 480 до н. е. Боспорської держави став її столицею.

Розквіт Пантікапея припадає на 5 - початок 3 століття до н. е., коли він був найбільшим ремісничим і торговельним центром Північного Причорномор'я. Площа Пантікапея дорівнювала близько 100 га. Він був розташований на схилах та біля підніжжя сучасної гори Мітрідат. На вершині гори був акрополь з храмами Аполлона, Кібели та палацами правителів Боспору. В приморській частині розташовувалась агора та великий порт, до якого прибували товари із Середземномор'я (маслинова олія, вино, керамічний посуд) та скіфських земель (хліб, риба, шкіра). На схилах гори стояли будинки заможних жителів міста. Халупи трударів купчилися на околицях міста. Пантікапей був оточений оборонним муром. За межами міста на північ, захід та південь простягся некрополь із похованнями царів, знатної верхівки населення міста (кургани Юз-Оба, Золотий курган) та пересічного населення.

Наприкінці 2 століття до н. е. Пантікапей став осередком повстання на чолі з Савмаком.

У IV столітті на економічному житті Пантікапея відбулася соціально-економічна криза, що охопила весь античний світ. У 370-х роках місто зазнало руйнівного удару гунів. У 5 столітті античний Пантікапей перестав існувати.

Про Пантікапей у своїх працях згадували Демосфен, Діодор Сицилійський, Страбон, Клавдій Птолемей, Пліній Старший, Стефан Візантійський.

Боспорське царство з 438 до н. е. і до 335 н. е.

Утворення держави (VI ст. до н. е. - 480 р. до н. е.);

Період Археонактидів (480 р. до н. е. - 438-437 р. до н. е.);

Період Спартокидів (438-437 р. до н. е. - 109 р. до н. е.);

Під владою Мітрідата і Риму;

У перші століття нашої ери;

Розпад Боспорського царства (середина ІІІ ст. - 70-ті рр. IV ст.).

З історії Геродота відомо, що Керченський півострів з заходу оточував вал, який простягався від Феодосії до фортеці Арабат (біля села Кам'янське (Ленінський район). За Геродотом цей рів був викопаний рабами скіфів, під час їхньої відсутності. Пізніше вал, який йшов на тому ж місці, називали Асандровським (360 стадій). Боспорський правитель Асандр зміцнив укріплення поставивши вал та на ньому 360 башт (на кожній стадії по башті). Гербом Керченського півострова був грифон. Грифон був зображений над брамою Керченської фортеці.

Діодор Сицилійський описав Боспорське царство до кінця правління Перісада (38 років). Перісад в давніх написах називається архонтом Боспору та Феодосії. Діодор Сицилійський називає Перісада - царем Понтійським.

У володіння Боспорського царства при Перісаді, входили землі від Асадровського валу до Боспору Кімерійського, а також північно-східний берег Азовського моря. Від Кавказьких гір на всій їхній протяжності до впадіння річки Кубані в Чорне море. На цій всій території жив скіфський народ, який за місцевостями чи за іншими ознаками називався: синдами, меотами, торетами, дандарами, геніохами, ахеями, оатеями.

Страбон поділяє всю Таврію (Херсонес) на велику та малу. Малим Херсонесом названий сучасний Керченський півострів.

За Страбоном, Пантікапея розташована на горі та заселена навкруги на відстані 20 стадій. На схід розташований порт та корабельня на 30 кораблів, а також місто має акрополь. Вона заснована мілезійцями. Пантікапея та всі прилеглі поселення по обидві сторони Меотійського моря управлялись довгий час монархами, з яких найбільш знаменитими є Левкон, Сатур та Парисад. Управління це тривало до останнього Парисада, який передав свою владу Мітрідату. Всі ці володарі, починаючи від Парисада та Левкона називалися деспотами, попри те що багато з них були людяні. Парисада вшановували навіть як бога. Останній з володарів Боспору, однакового з ним імені, не в змозі більше чинити супротив скіфам, які брали данину більшу ніж раніше, передав свою владу Мітрідату Евпатору, від якого це царство, більша частина якого була розташована в Європі, а менша в Азії, перейшла під владу римлян. Мешканці цієї місцевості називалися скіфами-землеробами, на відміну від скіфів-кочівників, які харчувалися м'ясом, а також сиром і молоком кобил, як свіжим так і кислим, тому поет і назвав усіх, які тут жили, ссавцями.

Під час правління ханів, Керч, за свідченням Мартина, був незначним містом з фортецею. Ця споруда була зруйнована татарами, з того часу коли Кримське ханство прийняло вассалітет османів. Турецький султан забороняв татарам мати на півострові фортеці, крім Перекопу.

У середині 6 ст. до н. е. Пантікапей карбував власні монети. Перші монети Пантікапею на аверсі містили голову лева, а на реверсі - квадрат. Такі монети карбувалися до останньої чверті 5 ст. до н. ери, а в останній чверті на реверсі з'являється голова вола в профіль з шестикутною зіркою. В кінці 5 ст. до н. е. з'являється також скорочений надпис: ПА, ПАН, ПАНТІ. В кінці 6 ст. карбувалася також монета на аверсі якої був муравель, а на реверсі - квадрат. Третя серія монет походить з другої чверті 5 ст. до н. е. На цих монетах крім голови лева та квадрату на реверсі був напис АПОЛЛ. У 4 ст. припинилося карбування монет у Німфеї, Фанагорії, Феодосії. В цьому періоді Боспорської держави монета карбується лише в Пантикапеї. В цей період змінюється іконографія монет. До кінця 2 ст. до н. е. карбуються монети з головою безбородого Сатира або бородатого в профіль, або в фас Селена. На реверсі таких монет зображувався внизу колосок, а над ним грифон і надпис ПАН. У ранньому періоді монети з головою Cатира на реверсі містили стрілу з луком. У середині 3 ст. до н. е. карбувалася серія монет з головою Аполлонa та триногом разом зі скороченням: ПАН. Напис ПАНТІ комбінувався в третій чверті 3 ст. до н. е. з головою Посейдона на аверсі.

Найпоширенішим культом в античній Пантікапеї був культ Аполлона Цілителя, який вважався покровителем цього міста. Символами Аполлона був трeножник, грифон і ліра, саме ці символи зображались на монетах Пантікапею. Найчастіше на таких монетах зустрічалась голова Пана та Аполлона. Другим найпоширенішим культом був культ Артеміди (Артеміда Ефезія). Поклонялися в Пантикапеї також Афродиті. На збережених посвятах Афродити, на одному з них вона вказана як Афродіта Уранія Апатуріон Медуза. Поклонялися в Пантикапею також Деметрі, в одній з посвят вона вказана як Деметра Тесмофорія, також посвяти були Діонісу і Гераклу. Апатуріон - скіфська назва Афродити Уранії. Храми посвячені Афродиті Уранії знаходилися в Фанагорії й Апатуроні (пізніше урочище Апатуріон).

Література

Гайдай Л. Історія України в особах, термінах, назвах і поняттях. - Луцьк: Вежа, 2000.

Рад. енциклопедія історії України.- К., 1971. - т. 3.

Гавриленко О. А. Античні держави Північного Причорномор'я: біля витоків вітчизняного права (кінець VII ст. до н. е. - перша половина VI ст. н. е.). Монографія. - Харків: Парус, 2006. - 352 с.

Мартин Броневський. Опис Татарії.

Юргевич В., Маркопуло А., Страбона Географии, книги VII и XI с греческим текстом, русским переводом и примечаниями. Записки Одесского общества истории и древностей. Том 10 (1877)

# data[].attributes.attachment_link.title
Пантікапей - Вікіпедія

# data[].attributes.attachment_link.description
Пантікапе́й ( грец. Παντικάπαιον можливо від іранського Panti-Kapa рибний шлях) - давньогрецький поліс, що існував на місці сучасного міста Керч; столиця Боспорського царства. Деякі давні джерела стверджують, що в Пантікапеї народився Геракл - легендарний прабатько скіфів і тевкрів. За часів аргонавтів син Еета, переслідуючи елінів, які вкрали Медею і золоте руно, прибув з Колхіди, з володінь свого батька, на берег Боспору Кімерійського.

# data[].attributes.body
Місто заснували вихідці з грецького міста Мілет (Мала Азія) в середині VI столітті до н. е., назвавши поселення Теодосія («Богом дана»).

Перші поселенці жили в землянках і напівземлянках. Займалися сільським господарством, ловили рибу, розвивали ремісничу справу, налагодили торгівлю з батьківщиною і з місцевими племенами. Зручне географічне розташування на перехресті торговельних шляхів, родючі землі та зручна гавань створили сприятливі умови для швидкого розвитку міста. Грецькі купці везли на продаж оливкову олію, вино, прикраси, посуд, а купували шкіри, ліс, рибу, хліб. Наймана морська служба була головним родом занять більшості вільних громадян Феодосії. За свідченням грецького історика Страбона, порт міста того часу міг прийняти до 100 кораблів. Це був типовий грецький поліс, тобто місто-держава.

# data[].attributes.location_name
Ольвія. Розкопки древньогрецького поліса, Миколаївська область, Україна

# data[].attributes.headline
Ольвія. Україна

# data[].attributes.subject
Ольвія. Україна

# data[].attributes.body
Ольвія (грец. Ὀλβία - щаслива, багата) - антична грецька колонія, заснована вихідцями з Мілета в першій чверті VI століття до н. е. на правому березі Дніпро-Бузького лиману на південь від сучасного Миколаєва і сучасного села Парутине Очаківського району Миколаївської області, Україна. За часів розквіту (друга половина V століття до н. Е. - перша половина III століття до н. Е.) Місто займало площу близько 50 га і був важливий центр торгівлі і рибальства, мав тісні економічні зв'язки зі скіфами , чисельність його населення ймовірно сягала 15 тисяч чоловік . На базі відкритих під час розкопок руїн міста в 1924 році створено археологічний заповідник. Завдяки розкопкам вітчизняних і зарубіжних археологів на території Ольвії були відкриті і досліджені руїни кріпосних стін і веж, подвійні ворота, агора і Східний і Західний теменосі. Розкопки в Ольвії ведуться і в даний час.

# data[].attributes.location_name
Кукутень, Румунія

# data[].attributes.headline
Кукутень, Румунія

# data[].attributes.subject
Кукутень, Румунія

# data[].attributes.body
Тут також було поселення трипільців, але це поселення вже на території Румунії.  https://www.rri.ro/uk_uk/%D0%A6%D0%B8%D0%B2%D1%96%D0%BB%D1%96%D0%B7%D0%B0%D1%86%D1%96%D1%8F_%D0%9A%D1%83%D0%BA%D1%83%D1%82%D0%B5%D0%BD%D1%8C_%D0%A2%D1%80%D0%B8%D0%BF%D1%96%D0%BB%D0%BB%D1%8F-2570041

# data[].attributes.location_name
Леніна, Врублівці, Хмельницька область, Україна, 32394

# data[].attributes.headline
Лука-Врубловецька Хмельницька область, Україна

# data[].attributes.subject
Лука-Врубловецька Хмельницька область, Україна

# data[].attributes.body
Зараз затоплене село, але колись на цьому місці було величне протомісто трипільців. https://esu.com.ua/search_articles.php?id=59084

# data[].attributes.location_name
Майданецьке, Черкаська область, Україна

# data[].attributes.headline
Майданецьке, Черкаська область, Україна

# data[].attributes.subject
Майданецьке, Черкаська область, Україна

# data[].attributes.body
Ще одне трипільське поселення. Детальна інформація: https://spadok.org.ua/trypillya/maydanetske-trypilskyy-megapolis

# data[].attributes.location_name
Амвросіївська міська лікарня, Амвросіївка, Донецька область, Україна

# data[].attributes.headline
 Амвросіївка, Донецька область, Україна

# data[].attributes.subject
 Амвросіївка, Донецька область, Україна

# data[].attributes.body
https://esu.com.ua/search_articles.php?id=43971

# data[].attributes.attachment_link.title
400px-Знаряддя_з_Амвросіївської_стоянки

# data[].attributes.location_name
Королево, Закарпатська область, Україна

# data[].attributes.headline
Королево, Закарпатська область, Україна

# data[].attributes.subject
Королево, Закарпатська область, Україна

# data[].attributes.body
Найдавніша стоянка на теренах України

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Перший Кабельний

# data[].attributes.attachment_link.title
На Виноградівщині унікальні археологічні знахідки Королівської стоянки досі поза увагою

# data[].attributes.body
https://www.wikiwand.com/uk/%D0%9A%D0%B8%D1%97%D0%BA-%D0%9A%D0%BE%D0%B1%D0%B0

# data[].attributes.attachment_link.readable_text
Ки́їк-Ко́ба ("Дика печера")- двошарове середньопалеолітичне поселення в гроті на річці Зуя в Білогірському районі Криму. Киїк-Коба є найдавнішою пам'яткою неандертальського поселення на території України.

Печера Киїк-Коба

Грот Киїк-Коба утворився під впливом просочування ґрунтових вод і вивітрювання. Грот знаходиться під карнизом високого плоскогір'я одного з відрогів Довгоруківської яйли, на висоті близько 90м над гірською річкою Зуя, на її правому березі за 25км на схід від Сімферополя. Грот схований у лісових заростях і серед скелястих обвалів. Недалеко від грота є джерело.

Пам'ятку відкрив і досліджував Гліб Бонч-Осмоловський в 1924-1926.[1] У нижньому культурному шарі (ранньо мустьєрський час) знайдені невеликі крем'яні знаряддя, кістки тварин- гігантського й шляхетного оленя, сайги, диких коней, осла й інших. Виявлені також залишки стінки, спорудженої в мустьєрський час для захисту мешканців грота від холодних вітрів. Збереглися сліди древніх вогнищ: у нижньому шарі виявлений одне вогнище, у верхньому- три очажка. Усюди в границях житлової площі зустрічаються розколотий кремінь, знаряддя, кістки тварин, вугіллячка.

У видовбаному в скелястому дні грота заглибленні знайдене поховання неандерталки так званого класичного типу, що лежала на правому боці зі злегка підігнутими ногами (збереглися кості стіп, гомілки, кисті й зуб). Поблизу розташовувалося поховання однорічної дитини, теж покладеної у скорченому, "утробному" положенні. Подібні поховання зустрічаються й на інших найдавніших стоянках Криму.

Мешканці обох шарів Киїк-Коби полювали на велетенського та благородного оленів, коня, віслюка, сайгака тощо, виготовляли кременеві знаряддя- гостроконечники, скребла, ножі

Під час існування поселення верхнього шару (бл. 60 тис. років тому) був побудований штучний заслін, який поліпшив умови існування в гроті.

Належить до пам'яток східноєвропейського пара-мікока разом з такими стоянками: Орел, Ільська, Суха Мечетка, Баракаївська, Киїк-Коба IV, Пролом I, Буран-Кая-III, ГАБО, Старосілля, Ріпічени-Ізвор і інші. Культура стоянки Мира має більша подібність із киїк-кобинською індустрією Східного Криму, підстава чого вбачається в технології (відщіпове розщеплення, технологія двосторонньої заготівлі) і типології (специфічні типи конвергентних знарядь двосторонньої обробки й виробів на відколах). Датування останніх виробів- близько 28,000 року до РХ. Після цього археологічні пам'ятки на території Криму маловідомі до 18,000р. до РХ. Вбачається міграція населення, що асоціювалася з Киїк-коба на північ через дніпровську стоянку Орел, і початок ними Стрілецької культури.

# data[].attributes.attachment_link.description
Ки́їк-Ко́ба ("Дика печера")- двошарове середньопалеолітичне поселення в гроті на річці Зуя в Білогірському районі Криму. Киїк-Коба є найдавнішою пам'яткою неандертальського поселення на території України. Грот Киїк-Коба утворився під впливом просочування ґрунтових вод і вивітрювання. Грот знаходиться під карнизом високого плоскогір'я одного з відрогів Довгоруківської яйли, на висоті близько 90м над гірською річкою Зуя, на її правому березі за 25км на схід від Сімферополя.

# data[].attributes.location_name
Трипілля, Київська область, Україна

# data[].attributes.headline
Трипілля, Київська область, Україна

# data[].attributes.subject
Трипілля, Київська область, Україна

# data[].attributes.body
Розвиненна землеробська цивілізація на території України, Румунії і Молдови. https://youtu.be/Ju4HbPttVeQ

# data[].attributes.location_name
вулиця Кирилівська, Київ, Україна

# data[].attributes.headline
вулиця Кирилівська, Київ, Україна

# data[].attributes.subject
вулиця Кирилівська, Київ, Україна

# data[].attributes.body
Києво-кирилівська стоянка — археологічна стоянка старо-кам'яної культури.Відкрита і досліджена у 1893 році археологом Вікентієм Хвойкою.

# data[].attributes.attachment_link.authors[].name
Національний музей історії України

# data[].attributes.attachment_link.title
Києво-Кирилівська стоянка. Орнаментовані фрагменти бивнів мамонта

# data[].attributes.location_name
Мізинська стоянка, Чернігівська область, Україна

# data[].attributes.headline
Мізинська стоянка, Чернігівська область, Україна

# data[].attributes.subject
Мізинська стоянка, Чернігівська область, Україна

# data[].attributes.body
Люди жили 20 тис. років тому. Мешкало в
ньому до 50 осіб.